Fetm. Faridcie. 1^7 



LeÍJ'ása : Feje fölül kékesfényü fekete, nyakszirt táján nagy fehér folttal; 

 háta kékesszürke s e szín dereka táján sárgás-szürkébe árnyalódik; szárnya és farka 

 sötétszürke, kékesszürke szegélyekkel, a másodrendű evezőknek és ezeknek meg- 

 felelő fedötollainak, valamint a középfedöknek csúcsa, arcza tája, nyakoldala és hasa 

 közepe fehér ; torka, begye és mellének felső része koromfekete ; hasa alja, oldalai 

 és alsó farkfedöi sárgásszürkével árnyaltak, csőre fekete, szeme barna, lábai kékes- 

 feketék. Hossza k. b. 11 "5, szárnya 6 — 6"4, farka 5"2, csőre 1, csűdje 17 %i. 



A hím és tojó egymáshoz hasonlít. 



A fiatalok a vénekhez hasonlítanak, de szinük kevésbbé élénk és tollazatúkat 

 sárgás árnyalat borítja. 



Földrajzi elterjedése : Európa és Nyugat-Szibéria. Magyarországon a fenyves 

 területű hegységekben mindenütt közönséges és állandó. Az őszi és tavaszi moz- 

 galom alkalmával gyakran a lapályos területeken levő lomberdőket is fölkeresi. 



Parus. 



Linné, Syst. Nat. I. p. 341. (1766.) 

 Typus: Farus major, Linné. 



PARUS MAJOR, Linné. 



Kerti czinege. 



Parus major, Linné, Syst. Nat. I. p. 341. (1766.) 



Varus ignolus, Lath., Gen. Syst. II. p. 537. (1781—1785.) 



Parus fringillago, Pali., Zoogr. Ross.-As. I. p. 555. (1826.) 



Parus robustus, Brehm, Vög. Deutschl. p. 461. (1831.) 



Parus cyanotos, Brehm, Vogelf. p. 241. (1855.) 



Parus major verus, \ 



Parus major robustus, ' Brehm, Naumannia, VI. p, 367. (1856.) 



Parus major cyanotos, I 



Parus major newtotii, \ 



r, ■ u; f 4- í Piazák, Ornith. Jahrb. V. p. 239—240. (1894. 



Parus major btanfordi, ] 



Leírása: A hím köpenye zöld s e szín a nyakszirt táján sárgába, majd feliérbe 

 megy át; dereka és felső farkfedöi kékesszürkék; feje fölül, nyaka oldala, torka, 

 begye s ez utóbbiból kiinduló, a madár kénsárga hasoldalát hosszában ketté osztó 

 sáv sötétkékbe játszó fénylő fekete; arcza tája és alsó szárnyfedői fehérek; evezőtollai 

 szürkésfeketék, külső szegélyük világoskék és fehéres színű; szárnyfedői hamvas- 

 kékek, a leghosszabbak csúcsa fehér; farka szürkésfekete, a két szélső toll nagyobb- 

 részt fehér, a többi külső zászlaján világoskékbe árnyalódik; az alsó farkfedők középső 

 tollai feketék, a szélsők fehérek; a csőr szürkésfekete; lábai kékes szarúszínűek; 

 szeme barna. Hossza k. b. 15-5, szárnya 7-4—8, farka 6-7 — 7-5, csőre 1, csűdje 

 1-8—2 %. 



A tojó kevésbbé élénk színű, a hasoldalát ketté osztó sávja keskenyebb s 

 nem terjed le az alfeltájig. • 



A fiatalok pofatája sárgával futtatott. 



Földrajzi elterjedése: Gadow szerint (Cat. B. Br. Mus. VIII. p. 20) a palaeark- 

 tikus zónakör nyugati része: Irlandtól Szibériáig, Norvégiától Algériáig, Palesztináig 

 és Perzsiáig. Magyarországon mindenütt, a hol erdők, kertek, gyümölcsösök és 

 egyáltalában befásított területek vannak, igen közönséges. 



10 



