Fam. Paridae. 143 



Klcinschmidt, Orn. Jahrb. VIII. p. 45—103. (1897.) 



Parns spec. nov. 



Partis salica7-iiis muriniis, 



Parus salicarius acceciens, 



Parus nw7ttanus assimilis, 



Parus borealis colletti, 



Parus borealis macrurus^ 



Parus cominunis meridioiialis, 



Parus conimunis síag?iah7ís, 



Parus coni7nunis conumiuis, 



Parus communis subpalusfris, 



Parus cotmnunis dresseri, 



Parus borealis borealis, 



Parus borealis baicaleusis, 



Parus moiilanus monlanus, 



Parus moníanus accedejis, 



Parus moniamis murinus^ 



Parus monla?ius assimilis, 



Pariis montanus salicarius, 



Poecile salicaria iieglecta, Zarucíny et Haims, Ornith. Monatsl). VIII. p. 19. (1900.) 



> Tschusi, Orn. Jahrb. IX. p. 175—176. (1898.) 



Leírása: Hátoldala szürkésbarna; pofatája és liasoldala fehér, vékonyán és 

 oldalain többé-kevésbbé fakószínnel árnyalt; fejteteje kékbe vagy barnába fénylő 

 fekete s e szín tarkójára s néha lejebb is húzódik; tokája fekete; torka fehér, de 

 a tollak töve fekete; szárnya és farka sötétbarna, a tollak szürkésfakóval szegettek; 

 csó're és lábai kékes szarúszínüek; szeme barna. Hossza k. b. 12 — 13, szárnya 

 6—7, farka 5'2— 6-5, csó're 0-7— 11, csűdje 1-5— 1-7 %... 



A hím és tojó egyforma. 



Földrajzi elterjedése : Észak-Afrika kivételével az egész palaearktikus zónakör. 

 Magyarországon mindenütt közönséges és állandó. 



PIIAEOPHARUS LUGUBRIS (Temm.). 



Nagy barátczinege. 



Parus lugubris («Natt.»), Temm., Man. d'Orn. I. p. 293. (1820.) 

 Poecila lugubris, Bonap., Consp. Gen. Av., p. 230. (1850.) 

 Poecile lugubris, Cab., Mus. Hein. I. p. 91. (1850.) 

 Peiílhestes lugubris, Reichenb., Av. Syst. Nat. pl. 62. (1850.) 

 Poecile lugens, Brehm, Vogelfang, p. 243. (1855.) 

 Poikilis lugubris, Blas., List B. Eur. p. 8. (1862.) 

 Poecile lugubris lugens, Praz., Orn. Jahrl:). p. 80. (1895.) 



Leírása: Hátoldala szürkésbarna; pofatája és hasoldala fehér; fejteteje, torka 

 és begye barnásfekete; szárnya és farka szürkés sötétbarna, a tollak külsó' zászlaja 

 többé-kevésbbé szélesen szürkésfehérrel szegett; csőre és lábai sötétkékes szarúszínüek. 

 Hossza k. b. 156, szárnya 73 — 7'6, farka 6'7 — 72, csőre 1 — 1-2, csűdje 2 — 2'1 %. 



A hím és tojó egyforma. 



Földrajzi elterjedése : Dél-Kelet-Európa, vagyis a Balkán-félsziget, Dél-Magyar- 

 ország és Dél-Oroszország, — azonfelül még llliriában és Olaszországban is elő- 

 fordul, továbbá Kaukázus, Kis-Ázsia és Szíria. Nálunk nagyon elszigetelt pontokon 

 lép fel, a hol egyszersmind állandó. így Mehadia környékén és Erdélynek egyes 

 részein, ú. m. a hátszegi és plopi szőlőknél (1. Csató J. Muz. Egyl. Evk. VI. köt.) 

 Farkasdin, Déva és Nagyenyed környékén. 



