Fam. Sittidae. 145 



Sitta. 



Linné, Syst. Nat. I. p. 177. (1766.) 

 SITTA CAESIA, Mey. & Wolf. 



Küllő.* 



Siíía caesia, Mey & Wolf, Taschenb. p. 128. (1810.) 

 Siíla pincíorum, 



Brchm, Vög. Deutschl. p. 205—207. (1831.) 



Sitta fúiioniin, 



Sitta septe7itrioiiu lis, 



Sitta advciia, 



Sitta coerulescens, Brehm, Vogelf. p. 74. (1855.) 



Sitta caesia homeyeri, Hart., Orn. Monatsb. I. p. 171. (1893.) 



Sitta caesia csőre és lálja. 



* Magyarország Icülönbözö tájain küllőnek a zöld harkályt (Gecinus viridis) nevezik. Küllb\ 

 küt/ü, külii; baranyai Ormánság, Göcsej, Zilah, Székelyföld, Udvarhely vm. (L. Szinnyei, Magy- 

 Tájsz. 1266. 1.) A legújabb madarászati munkákljan is alatta a zöld-harkályt és rokonfajait értik. 

 Én azonban e nevet a Sittidae család tagjaira alkalmazom a « favágó » és egyéb hasonló nevek 

 helyett. Miskolczi Gáspár Küllő alatt valószínűleg szintén a Sitta-\. értette (1. Egy jeles Vad-Kert 

 p. 457. 1769.), a kinek szavai szerint: «A' Küllőnek (a' melly a' Harkálynak neme, tsak hogy 

 annál kisebb) tollai rész szerint kék, és a' hasa alatt piros szinűek, orra ige kemény 's hegyes 

 vagyon, mellyel mindennemű kalitkákat öszve ront és vagdácsol, hanem vasból való lészen, úgy 

 nem árthat nékie Egy dolog vagyon, mellyel o benne mindenek felett tsudál Aelidnus I. k. 51. r. 

 Hogy tudnillik minden egyébb Madarak, mintegy ugyan sinór szerint egyenesen szemnek mentében 

 repülnek; de a Küllő viszsza a' farka felé, és ól.!alra-is mind egyaránt repülve tsapong: A' melly 

 mindazáltal testének nehéz volta miatt láttatik esni, mely miatt magasan is nem igen repülhet, 

 sot fészkét-is nem rakja magas fákra, sem pedig a' fü kozott, vagy valami bokron, hanem föld 

 alatt, mintegy hat láb nyomatni mély lyukban .... De ez légyen elég erről a Madárról is. Mivel 

 feljebb a' 19-dik Részben a' Harkályról bőven szólottunk, melly Kűllonek-\?. neveztetik, ez-is pedig 

 a' Harkálynak neme, tsak hogy kisebb a' Harkálynál. » 



GROSsiNGER-nél (Univ. Hist. Phys. Regn. Hung. Tria Regna Nat. p. 319, 1793.) «Picus 

 caeruleus, aliorum Sitta, nonnihil Fringillis major: cáput illi parvum, rostrum teres, & longum, 

 lingua bifida: dorsum e plumbeo in cinereum colorem vergit, gúla albescit, pectus pallide flavit, 

 venter rufescit: linea fusca ab oculo in occiput tenditur, pedes subíiavi sünt & tridactyli, digiti 

 antrorsum porriguntur: in cavis stipitibus nidum párat, in quo numerosum faetum enutrit. Hyeme 

 circa domos muscas exquirit. Pueri nostrates aucupio dediti minores Picos Fa-vágó, Kováts e-= 

 Kurta-kalapáts vocitant, forsan ex Graeco Dendrocolaptes, Xylocopos, quod universale Picorum 

 apud Graecos nomen erat. Kalapáts verő in Hungarico malleum denotat, proinde aviculum brevem 

 malleum compellant: Germani ^faufpedjt, IfaBet aut Mmx: Slavi ^omafifi nominant.» 



