190 



Piciformes. 



Gecinus viridi-camis, 1 „ , ^ 



Gecinus caniceps, / ^^■^^'^' ^""- ^^^^^^^hl. p. 199-201. (1831.) 



Malacolophus canus, Swains., Class. B. II. p. 308. (1837.) 



Picus canus Jessoeusís, \ 



„■. „ . . „., / Stejn., Troc. U. S. Nat. Mus. 1886. p. 106— lo: 



Fictis canus perpalhdus, j ^ ' 



Gecinus canus lába. 



Leírása : A ///;;/ fölül olajzöld, deréktája és felső farkfedői sárgába árnya- 

 lódnak; feje és nyaka hátsórésze szürke; homlokán nagy karminvörös folttal ; mely 

 a fej közepéig terjed ; alul szürke kevés zöldes árnyalattal ; torka világosszürke, 

 kantár táján és szeme előtt hosszúkás fekete folttal ; szárnyának mustrázata hasonlít 

 a zöld harkályéhoz ; farka zöldes-barna alig észrevehető haránt sávozással ; a szélső 

 tollak alul világosabbak mint a közbülsők; csőre szürkés-szaruszinü ; lábai sötét 

 ólomszürkék; szeme fehéres rózsaszínű. Hossza k. b. 28; szárnya 14-5 — 15, farka 

 10-5-11, csőre 3-7, csűdje 25 %k 



A tojo a hímhez hasonlít, fején azonban hiányzik a karminvörös homlokfolt; 

 az egész fejtető szürke s tollainak gerincze mentén feketével hosszsávozott. 



Földrajzi elterjedése: Hargitt szerint (C. B. Br. Mus. XVIII. p. 54, 1890.) 

 Európa legnagyobb része, Dél- és Kelet-Szibéria, Mandzsúria, Corea, Mongólia, 

 Eszak-Khina és Jeso-sziget. 



Magyarországon nagyobb erdőségekben, mindenütt előfordul a hegyvidéke- 

 ken pedig nagyon közönséges és állandó madár. 



A Magyar Nemz. Múzeum gyűjteményébe számos példány került az ország 

 különböző részeiből. Van többek között egy igen érdekes pár, melyet Danford 

 C. G. gyűjtött Malomvizen, Hunyad vármegyében 1893. máj. 23-án; mind a kettő 

 színbeli eltérés és pedig vörös árnyalatú (erythrisnms) ; hátuk szürkés-zöld kevés 

 hamvas árnyalattal, nyakuk, begyük, szárnyuk és farkuk rozsdaszinű ; nevezetes hogy 

 a tojó homlokát néhány karminvörös toll díszíti. 



