256 Accipitriformes. 



«A berlini Múzeumban látható hasonló példányok Északkelet-Oroszországból 

 származnak. 



«E faj a Biiteo vtdgaris és desertoruvi fajoktól főképen csekélyebb nagysága, 

 hosszabb czombtollai, hosszabb és hegyesebb íelsö kávája, lígyszintén hasonló 

 hegyes karmai, mindenekfölött pedig vörhenyes színezete által különbözik. 



E faj hímjét ugyancsak Ehmcke a «Journal für Ornithologie» következő év- 

 folyamában (1894.) ismertette, melyet szintén Gummbinnen környékén lőttek 1893. 

 június 5-én. E példány hossza 48^.2 ^^^ szárnya 35 Tm, farka 20 %n (szárnyterje 

 110 %n,)\ súlya 875 gr. Színezete teljesen megfelel a tojóéval. Szeme sötétsárga volt. 

 A hím csőrének kampója is derékszögben hajlik, a mi egyszersmind kizárja, hogy 

 a tojó csőrének hirtelen görbülése esetleg rendellenesség lett volna. Karmai szint- 

 úgy, mint a tojóéi, igen hosszúak, kesken3^ek, hegyesek és nagyon hajlítottak. 



E faj valódiságát eleinte az ornithologusok kétségbevonták s némelyek közülök 

 azt hitték, hogy ez a Bogdanow által fölállított Buteo menctriesi fajjal azonos, míg 

 mások a BREHM-féle Biiteo minor-x?\ hozták kapcsolatba, mely utóbbi nevet Brehm 

 minden leírás nélkül a «Naumannia» 1855. évfolyamának 268. lapján és «Vogel- 

 fang czímü könyvében (14. old.) sorol fel. 



A Magy. Nemzeti Múzeum legújabban egy Aradmegyében Székudvar környé- 

 kén elejtett tipikus B. á'm;/^í'r;//rt;//^rí'-nak jutott birtokába, mely 1900. február 21-én 

 lövetett. Ezen példány is világosan beigazolja, hogy itt sem a Buteo mciietricsi, sem 

 a B. desertorum^ még kevésbbé pedig a B. biLteo-v2i\ hanem egészen különálló faj- 

 jal van dolgunk, melyet nemcsak méretei, vörhenyes színezése, de egész habitusa, 

 különösen pedig farkának mustrázata jellemzik főképen. Farkának alapszíne helyen- 

 ként fehérbe és szürkébe árnyalódó vörhenyes; csúcsmögötti szalagja igen széles 

 s a farkon összesen 9 harántszalag van s ezek legtöbbnyire a toll gerinczénél meg- 

 törnek és szögirányban futnak ki. A fark középső tollának mustrázatát és színezé- 

 sét az V-dik táblán levő 2. ábra mutatja. 



A föntnevezett honi példányunknak, melynek egész alakját a Vl-dik táblán 

 mutatjuk be s melynek előzetes leírását már Lakatos Károly a « Természet 111. 

 Evf-ban meglehetősen kimerítően fényképfölvételekkel adta, leírását a következők- 

 ben foglalom össze: Fölül kopott sötétberna, sárgás rozsdaszinű hosszanti foltok- 

 kal mustrázott s e mustrázat legsűrűbben fején, vállán és szárnyfedőin, leggyéreb- 

 ben háta közepén mutatkozik, míg deréktája mustrázat nélküli egyszínű sötét- 

 barna, felső farkfedői ellenben erősen tarkázottak, a mennyiben a leghosszabb 

 tollakat három széles rozsdaszinű szalag szeli s ugyanilyen csúcscsal bírnak; nyak- 

 szirttája tollainak töve két harmadrészben hófehér s e szín a lesimított tollak között 

 is jól látható; a szem és csőrközötti része, nemkülönben torka is fehér, fekete ser- 

 tékkel keverve; nyaka eleje, nyaka oldala és mellének felső része világos vörhenyes- 

 barna, a tollak gerincze fekete; begyén a tollak többé-kevésbbé fehérrel szegettek; 

 melle és hasa közepe fehér, vörhenyes-barna foltokkal és harántcsíkokkal mustrá- 

 zott; hasa oldala és lábszártollai (gatyája) kopott barnák, rozsdaszínnel és sárgás- 

 fakóval harántszalagozottak, a tollak gerincze pedig fekete; hasa alja, alfeltája és 

 alsó farkfedöi fehérek^ világos vörhenyes- barnával harántszalagozottak; farkának 

 alapszíne fölül, még pedig a csúcsfelőli részen rókavörös, a töfelén szürkébe 

 árnyalódik; az egyes tollak csúcsa rókavörös, keskeny világosfakó szegessel, a csúcs- 

 mögött ujjnyi széles, ezután pedig 8 keskenyebb (5—6 %n széles) szalag sorakozik, 

 melyek leginkább szögirányban haladnak; a szürke vagy fehéres alapon levő sza- 



