430 líallií'oimes. 



Crex Bailloni, Isis, 1822. p. 561. 



Rallus mijtutus, Pali., Zoogr. Rosso-As. II. p. 155. 1 1824.1 



Otygomelra Bailloni, Steph., Gen. Zool. XII. p. 288. (1824.1 



Gallinula pygmaea, Brehm, Lehrb. Naturg. Eur. V. II. p. 641. (1824.) 



Plialaridion pygmaea, Kaup, Natürl. Syst. p. 170. (182').) 



Zapornia pygmaea, Gould, B. Eur. IV. pl. 344. (1837.) 



Crex pygmaea, Naum., Vog. Deutschl. IX. p. 567. (1838.) 



Ortygomctra f>ygmaca, Key. u. Blas., Wirb. Eur. p. LXVIII. (IS40.' 



Porzana pygmaea, Bp., Cat. Met. Ucc. Eur. p. 64. (1842.) 



Ortygomelra mimita, Radde, Reis. Sib. p. 311. (1863.) 



Porzana Bailloni, Degl. & Gerbe, Ornith. Eur. II. p. 258. (1867.) 



Orlygomelra pusilla, Goebel, Journ. f. Orn. XXVII. p. 272. (1879.1 



Porzana píisilla. Bőgd., Consp. Av. Imp. Ross. p. 54. (1884.) 



Porzana intermedia, Stejn., Proc. U. S. Nal. Mus. IX. p. 396. (1886.) 



Gallimil pnsilla, Koenig, Journ. f. Orn. XXX\'l. p. 275. (1888.) 



Phalaridiiim bailloni, Heine & Reichen., Nomencl. Mus. Heine. p. 319. (1890.) 



Ortygomelra auricnlaris, Reichcnow, Journ. f. Orn. XLVI. p. 139. (1898.) 



Porzana auricularis, Harpe, Handl. B. I. p. 102. (1899.) 



Leírása: A hátoldal sötét sárgás-barna, a tollak közepe fekete, a köpeny 

 fehér foltokkal tarkázott; a szemöldív, pofatáj, torok, a nyak mellső és oldalsó 

 része, a begy, mell és a has felső része kékes palaszürke ; a fülfedökön át néha 

 sárgás-barna csík vonul hátrafelé, mely a nyak hátsó részének barna színével függ 

 össze (1. jegyzet 429. old.); az evezők barnák, az első toll fehéres-fakó külső sze- 

 gessel; az alsó szárnyfedők barnák s szórványosan fehérrel pettyezettek ; a has 

 alsó fele, az alfeltáj és az alsó farkfedők sötétbarnák fehér szalagozással ; a csőr 

 és lábak olajzöldek ; a szem vörösbarna. Hossza k. b. 16, szárnya 9, farka 5, csőre 

 1"5, csüdjc 2'5 %(. A ///;;/ és tojó egymáshoz hasonlít, utóbbinál a szürke szín 

 csekélylyel halványabb. 



A fiatal madáron a szürke színt fakóbarna és fehér helyettesíti. 



A tojásból Vú^€[\ fiókákat zöld fényű fekete pelyhek borítják; csőrük fehér. 



Földrajzi elterjedése : Közép- és Dél-Európa, Ázsiának- mérsékelt égöve Kelet- 

 Szibériáig és Japán; télen Afrika, Ázsiának déli része és a Fülöp-szigetek. 



Magyarországban eddig leginkább csak Pestmegyéből került, még pedig 

 Haraszti-, Szittyó- és Crbői-pusztákról, a hol állandóan költ is. Csató János Erdély- 

 ben Nagy-Enyed környékén észlelte és lőtte. Költözködő madár ; valószínűleg 

 április közepén érkezik (a M. N. Múzeumban lévő egyik példányt április 18-án 

 lőtték) s októberig marad, 



kettőnek megvan az ázsiai formát jellemző, a fülfedöket átszelő csíkja. Az egyik példányt magam 

 lőttem 1894 május 4-én Pestmegyében. A másik ugyancsak Pestmegyéből az úgynevezett ürbői 

 pusztáról származik s ezt Cerva Frigyes szerezte volt lS98-ban június 4-én a M. N. Múzeumnak. 

 Máskülönben ezen utóbbi példány egy egészen világosan színezett tojó. Nevezetes a dologban az, 

 hogy Cerva ugyanakkor ugyanott (talán épp ugyanennek a párját) egy hímet is lőtt, mely 

 azonban teljesen typikusan színezett európai forma. Hogy az ázsiai formának tulajdonított fönt- 

 nevezett jellege nem állandó, azt maga Sharpé is (Cat. B. Br. Mus. vol. XXIII.) elismeri, a meny- 

 nyiben hivatkozik ázsiai példányokra, melyeknél a fülcsík hiányzik, míg egy Nizzából származó 

 példányon azt teljesen kifejlődve felismerte. Mindezeknél fogva azt hiszem, hogy a fülfedöket 

 metsző csík sem faji, sem pedig helyi forma jellegéül nem tekinthető, hanem az csakis egy és 

 ugyanazon fajnak individuális változatát vagy korkülönl^ségét jelenti. 



