24 



li\il;i i;iiisl()r pa den solglillrande fjärden. Alhi skrakar och 

 knipor, dem \inlern höll k\ar nte vid hatsisens blåsiga hrnnnar. 

 liirdas nn niol vikarnas lä. (iräsänderna. som Hiiige lago \i(l 

 iskanten. i\i\v an mynnar ni. s(')ka sig parvis nj)p i polar och 

 rärsk\allen. Några Irnlar segla längs land \ov all speja eller 

 fisk. som legat död i isen. och etl par trätlystna sothöns skrika 

 redan jjland de strån som äro kvar af \assen från i fjol. 



Vinäsfiskai'ns vakna ögon IVHjer dem (WVer nätradeiMia. 



Sotliönsen föraktar han såsom orilbara oih (lop])ingai"na 

 likaså. De äro inte \ärda ett skott kiiil. allraminst nu när 

 del iir sa dyrl, och därmed ur räkningen för honom. Trutarna 

 ha hans uppmärksamhet, när de kunna tänkas liHrada någon 

 stimtisk med sin närvaro. Dessutom liigga de iigg längre ut 

 i skären och dem hittar han alllid lärska efter märke i alma- 

 nackan. Men kniporna och storskrakarna inli'essera honom 

 mera. Kniporna ha sitt regelbundna dvkslälle \id \'inäs fjärd 

 ell par Neckor sen isen gått och äro den välkonnia varsofxeln 

 i Vinäsfiskarens hushall. Skrakarna äter - dem skjuter han 

 inie pa ännu — de äro hans husfäglar. 



För dem har han på sörmlandsvis salt Iräholkari sirandens 

 enstaka träd. och när skräckorna börjal lägga sina mänga ägg 

 i slutet af april, skattar han dem \ issa dagar och lefver kräse- 

 liya. Och kommer hanskraken [ov nära. där skvtlen \aktai- 

 |)a kniporna. sa lar han IVilja med i balen. 



\'inäsliskaren gäller i trakten \'öv all vara fagelkännare. Han 

 brukar skjuta märkvärdiga fåglar al slädens päls\aruhandlande. 

 som belalar dem bra och laler sloppa upp dem lill sill skyll- 

 l'(")nstei". Häromarel slod del till och med om honom i orts- 



