35 



Eli slycke iiiiiaiilöi" inol kusten reser Slor Wöö sin höga 

 kägla, där ulteni bor inunder l)erget och örnarna bruka stanna 

 t'()r all hviht och hälla utkik. 



Sällan kommer en bal dit. ulom väktarens, när han söker 

 säl ute pä bådarna. och loisarnas, när de vända äter ned till 

 Häfringe efter all ha löljt fartygen upp mol Stockholms 

 skärgärd. 



Förutom uttern på R(")ö och alla hädarnas salar bor del 

 också bara fåglar därute. 



Huggormarna som sola sig på Röö kala hjässa iinna det 

 väl för vågsamt all söka simma dit nt. Sorkarna i öarnas 

 lufvor komma dil ibland — (lud vet på bvilka vägar — men 

 må väl svälla ihjäl, när de förtärt de strån, som de betande 

 gässen lämnat kvar. 



Ty är vintern härd inne på kusten ibland, där stormen 

 ligger på, så är den hårdare härute, där det isfyllda hafvet 

 vräker fram sina tunga sjöar, som kölden stelnar till en kåpa 

 af is öfver klippornas hjässor, så att knappt uttern kan la 

 sig o[)p där. 



Jag for där första gängen en vintrig natt mol våren, när 

 ejdrarnas tusental sträckte norrut genom den nordostliga vin- 

 dens snöbyar. 



Vädret blef härdl om morgonen. De hvitglimmande gudin- 

 garna pressades af stormen upp öfver klippan, där vi äntrat i 

 land. Skara efter skara rusade de fram mot sina fjärran mal 

 i Bollenhafvet. När del klarnade Ull mellan ett i)ar snöbyar, 

 pekade jägaren för mig längre ul mot öster och sade alt där 

 borta bodde skränmåsarna. 



