/.) 



under det de, kretsande omkrinj; besökaren, kasta sig ned med nästan liopfällda 

 vingar, ej olikt talkarne. I stulet af maj lägger tionan sina tre ägg, vanligen på 

 holmens högsta punkt, så att den rufvande fogeln har fri och obehindrad utsigt 

 vidt omkring. Bortskjutes honan, så öfvertager hanen äggens rufvande och 

 ungarnes uppfödande. 



Sommaren 1863 tillfängatogos tre ungar, som uppföddes med fisk. De voro 

 särdeles glupska. Hvarje morgon uppkastade de små bollar af fiskben och fjäll, 

 som de ej förmått smälta. Sedan de blifvit flygga, företogo de små utfärder, 

 men kommo alltid tillbaka till det ställe, hvarest de voro vana att mottaga sin 

 föda. Slutligen, mot hösten, borlllögo de ulan att sedermera återkomma. Skrän- 

 måsen, såsom denna fågel benämnes af skärkarlarne, är af dessa illa liden, ocli 

 af dem förföljd, emedan han med sitt skarpa, genomträngande skri varnar skälen 

 för den lurande skytten. Häckar på Hamnskär, Garkast och Treknäpplingarne.» 



x\lltså var skfäntärnan redan pa denna tid bofast inom 

 samma skäigård, där den stora kolonien på Ljusskär i ckig tinnes. 



Ar 1<S71 liäckade emellerlick enligt uppgift som Sundström 

 erhöll frän Hartsö. icke mer än elt par skränmåsar - därute. 

 Det är intressant all man redan pä denna tid ansåg fågeln så 

 sällsynl. all man log reda pa och meddelade om ett par. 



Samtidigt uppgifver Sundström [K. V. A. H. 1872], att han 

 IrälTat denna art sj)arsaml ])ä skäret Trutbådan ulanför Lacka 

 och Ullerviks Slångskär, saml en gång tillfälligtvis vid Hökö >. 



De Ivå nämnda autorerna synas redan hafva hafl olika 

 åsikter. Sundström skrifver nämligen: 



»Tvärtemot herr G. Ekblads uppgift på sid. 237 af »Jägarförb. Nya Tidskrifts» 

 tredje årgång har jag funnit skräntärnan ganska försigtig, så att det icke lyckats 

 mig att komma i håll för någon enda. Väl mottager hon främmande med höga 

 skrik och ställer sig då stundom rätt upp i vädret med stjerten utbredd och 

 under ideligt llaxande med vingarne, men vet dock att taga sig väl till vara. 

 Deremot var hon ytterst närgången mot min till Utterviks Stängskär medförda 

 rapphönshund, hvilken hon nästan ville anfalla med slag af vingarna och hugg 

 af näbben.» 



Förekomsten inom denna del af Sörmland var alltså den 



W-ni:i0n3. Berg, Sällsijnta fåglar II. 



