90 



Men när de i nästa minut lyfte — tjugo, lemtio, hundra — 

 då syntes de. 



I midten, i en samlad Irupp bland trutarnas lösa flockar 

 sköto de upp och deras vingar glänste tillsamman i en bländ- 

 hvit kaskad. 



Blott några få af dem togo höjden och sköto ned till mötes 

 med oss så som den första gjort. De andra blefvo helt kort 

 på vingarna och fiillde sedan åter, hela skaran, med en sväng 

 mot vinden. Från båten kunde vi nu höra deras täta korta 

 läten, när de trippade i)å hällarna och ifrigt åter gingo till 

 sina bon, som om vi ej alls varit i närheten. 



Men blott en minut lingo de ha fred. Vår båt skrapade 

 strax i strandhällcn och nu lyfte från Löfjeskär allt hvad hvita 

 vingar hade. Endast ejdrarna lågo tryckta på sina dunbolst- 

 rar, som de bruka, i fast förlitan på att ingen skall upptäcka 

 just dem. Men öfver våra hufvuden utgöt hela svärmen af 

 skräntärnor sin vrede. 



Larmet var bedöfvande. 



Gråtrutarna hördes knappast, där de med gälla skrik kret- 

 sade utanför den spetsvingade skaran. 



Dessa fåglar gjorde anfall som måste afskräcka fler än en 

 som inte kände dem. Jag måste tänka på den lilla modiga 

 svarttärnan på Öland, som högg mig i hufvudet så atl det 

 blödde, när jag lutade mig öfver hennes knappt mer än 

 humlestora ungar. De här röda näbbarna voro grofva som 

 ett finger och .sylhvassa. Jag såg upp på dem vid tanken 



på hvad svarttärnan vågat och åh. Gud bevare! Och 



del föll mig i minnet hvad den ansedde kännaren af Sörm- 



