97 



mi ligg;i inramade al" hlomnionias kransar, lindrar här ocli 

 livar en skräntärnas slora näbb likl en lysande röd frukt. 



1 ar \ar våren sen på L(')tjesk;ir. De första soliga dagarna 

 hade just konmiit. Del var kallt och tomt mellan hällarna. 

 Blott i någon enstaka skvddad skiefva hade en liten blomma 

 vågat sig fram. Men i alla hörn af klipporna lågo trutredena 

 längesedan fulla af slorlläckiga ägg. och ejdrarna hade inte 

 låtit den sena \'åren hindra sig. De hade sina dunbalar till 

 värme, och så fick det vara kallt eller varmt i vädret bäst det 

 gitte. När tiden var inne måste de lägga sina ägg för alt få 

 ungarna med sig ut på bankarna till den tiden, när alla andra 

 ejdrar blefvo färdiga. För mig, som blott kände alla somma- 

 rens senkomna små tärnor, var det en öfverraskning att se, 

 hur de slora tärnorna här cWveralll redan hade sina kullar 

 färdiga i lialfva maj. Ville jag vela något om gången af det 

 hela liärule, så gällde del att begagna tiden, .lag gick där en 

 stund under de susande, larmande fåglarna och sökte räkna 

 ut, hvar jag skulle gömma mig för att få se mest. Då föll 

 det mig in, all del livila stenkumlet uppe på klippans krön 

 var något, som skräntärnorna väl kände till och alltså inte 

 voro rädda för. 



Det är för ötVigt egendomligt att se hur äfveii skygga hafs- 

 fåglar ej tyckas frukta sjömärken af de mest olika utseende. 

 Det förefaller som hade dessa långväga flygare, från hafstru- 

 tarna till vildgässen, på alla olika kuster de besöka lärt sig 

 inse, alt de kummel och målade stänger, hvilka så ofta knina 

 och misskläda skär och stränder, ej äro till någon fara. 



Kumlet på Löfjeskär var som alla andra .sjömärken i verk- 



13— 19.109a. Ii er g. Sull.iynla fåglar II. 



