121 



som gifvit dem namnet tschegrava och som därmed är 

 ganska väl återgifvet. 



När fåglarna väl kommit på marken, biet däi" också en kör 

 af dessa korta, afslötla, sträfva skrik — ra, ra. ra — hvarmed 

 de sorla hela dagen på häckplatsen och vid minsta anledning 

 med sträckta halsar och näbbar betvga hvarandra sina me- 

 ningar i allmänhet och i all synnerhet sin förargelse öfver 

 allt det grannen tar sig för. 



Rundtomkring mig rnfvade de och sntto på hällarna. Mitt 

 knmmel tycktes de inte bevärdiga med en blick. 



Skräntärnorna tillhöra dessa fåglar, hvilka det inte är den 

 ringaste konst alt komma nära med kameran. Hurndana 

 så bilderna bli, med deras röda näbbar till den hvity:rå 

 ryggen, är en senare fråga. Men svåråtkomliga voro de då 

 inte. 



Ett par rnfvade två meter till höger. Ett annat par lika 

 nära åt andra sidan. Framför mig lågo flera på tre, fem och 

 åtta meters afstånd nngefär. En kom och satte sig så nära, 

 att jag knnnat nå henne med handen. Efter några minnter 

 hördes trippande steg på taket. Det var fiskmåsen som tog 

 sin ntkik i besittning. Och nn började verkliga högtidsstnn- 

 der för den nvtikne inne i det förfalskade knmlet. 



Det intryck, som den första timman inför en ny och främ- 

 mande fågelart gifvit, har i de allra flesta fallen senare före- 

 fallit mig riktigt. 



Dessa första timmar hos skräntärnan gåfvo mig strax 

 tanken, att jag här mött en fågeltyp — alltså närmast en 



IG— 193093. Berg, Sällsynla fåglar II. 



