122 



karaktär ocli et I kynne lios en tagel, som var olik alla fåglar 

 hvilka dillills mött mig hade i skogar oeh på haf. 



Skräntärnan var till sitt personliga npplrädande. om det 

 lillåtes att säga så om en tagel, lör det första ieke lik någon 

 tärna af de arter jag fornt kände. Jag sökte länge i minnet 

 f(")i' att tinna någon jämförelse oeh. hnr orimligt det än kan 

 höras — min tanke tVill pä tordmnlen; inte alls därför att 

 där jnst nn simmade tordmidar framför mina ögon. utan 

 därför att dessa stora tungnähhade fåglar till sitt Aäsen oeh 

 rentaf i sin nppsyn jnst påminde om de tordmular, jag nå- 

 gra år tidigare på samma sätt suttit viigg om vägg med på 

 Karlsö. 



Hos håda fanns något oretlekterande, tryggt när ingen fara 

 stod för ögonen, oeh — ointelligent. 



Hos skräntärnan m()lle mig särskildt ett starkt drag som 

 hon äger gemensamt med tordmnlen. Hon gör liksom denne 

 intryck af att tillhöra en förgången tid, när fåglarna sågo ut 

 på ett annat sätt än flertalet nn. Hennes grofva hufvnd, som 

 ser ut att ha en trång hjärna, den öfverdrifvet stora nähben, 

 vingarnas kantighet. hela den grofva satta gestalten, när hon 

 befinner sig på marken, tyckes säga all kroppens egen- 

 skaper här äro utvecklade i)å bekostnad af hjärnans . om 

 det själsligas motsvarighet hos ett djur far uttryckas så. 

 Och detta förefaller mig också stämma, ty skräntärnan är. 

 så långt jag lärt känna henne — en fågel som har s\arl all 

 fatta. 



Att hon är skygg för den människa hon ser bortsäger icke 

 delta. Just de ointelligenta djuren äro ofta skygga. Men 



