125 



skräntärnans skygghet saknar som dessa i allmänhet det kloka 

 djurets betecknande drag af heräknuig. 



Trutarna, hvilka höUo (ill öiVerallt på knallarna omkring, 

 voro kloka fåglar. Det syntes på dem, där de stodo, att de 

 iakttogo allt. Deras blickar, deras hållning vid olika inträtTade 

 händelser, deras bemötande af hvarandra och andra fåeilar 

 sade i hvarje ögonblick att deras hjärnor arbetade. De upp- 

 fattade, reflekterade, beräknade och handlade därefter. Hsk- 

 måsen, som jag dagligen därute hade för ögonen, var en slug 

 fågel, som såg allt och passade de tillfällen, som voro till för- 

 del för honom, när det gällde att stjäla — ty han befanns 

 stjäla ägg. den gynnaren. 



Skräntärnorna åter skötte sitt fiske väl så långt jag såg. De 

 skötte sin rufning, men visst inte oklanderligt, t}' trutarna 

 stulo ägg midt för näbben på dem. Men utom dessa två slag 

 af verksandiet föreföllo de ointresserade af allt. och förnötte 

 de icke tiden med att träta och slåss, ofta om ingenting, så 

 stodo de oftast sysslolösa på sina hällar, till synes försjunkna 

 i något slags vresig slöhet. 



Kom då en annan fågel dem för nära, vaknade de till och 

 sträckte under ilsket läte näbben efter honom, men så snart 

 han var förbi, tycktes de glömma hela saken och stirrade då 

 ömsom rätt ut i luften, ömsom ned på sina egna tår. 



Denna begrundande ställning med näbbet mot marken, som 

 man äfven kan se trutarna intaga, är utmärkande för skrän- 

 tärnan. Sina spetsiga nackf^jädrar bär hon därvid uppresta, 

 något som hos andra fåglar tyder på oro eller vrede. Men 

 skräntärnan har just då ingenting att vara orolig eller förargad 



