126 



öfver. Det är bara hennes sätt. För att taga en mänsklig 

 jämtörelse — hon påminner då så mvcket om en gammal 

 heri'e som tar på sig en vred min. när lian funderar på det 

 allra obetydligaste. 



Stundom och plötsligt matte någon uppr(")rd impuls sätta åt 

 henne, ty då börjar hon utan synbar anledning oroligt trippa 

 fram och åter på sin häll, tilldess hon lika plötsligt återgår 

 till sitt föi-ra lugn. 



Kom nu haten glidande upp mot skäret, sågo trutarna 

 den strax. Det syntes huru de, redan när den var långt 

 borta, höllo ögonen på den. Ju närmare den kom. desto 

 längre blefvo deras halsar, desto smalare af ängslan de- 

 ras ki-oppar. tilldess de slutligen tysta och klokt misstänk- 

 samma lyfte för att tlyga ut och skärskåda den förmodade 

 faran. 



Skräntärnorna märkte då i Ixirjan ingenting. Dem jag hade på 

 ett par meters afstånd, kunde jag ju rentaf iakttaga minspelet 

 på. De tittade alltjämt just på ingenting, tilldess trutarna slutligen 

 började kackla. Ja — då vaknade verkligen några af dem 

 och sågo sig oroligt omkring, som för all uli-öna hvarili'ån 

 faran kom. 



Ty — och här lick jag från en annan sida se deras egen- 

 domliga sätt att svnas så sent för den anländande — först när 

 trutarna allesamman visste om båten. Ivfte någon enstaka 

 skräntärna, och först när jag hörde båten skrapa mot stranden 

 kom en större skara på vingarna. Men af dessa kommo många 

 strax åter och gingo ulan vidare genast till sina ägg, där 

 enstaka hade en och två gånger huimo lägga sig tillrätta igen. 



