1 'SA 



ög()nl)lick kominil till besinning igen eller de smällar som 

 vankats. Den ena gapade alltjämt med framsträckt näbb, men 

 bada voro tydligen trötta och gingo strax åt h\ar sitt häll. 



Senare uppdagade jag, att det lag ett bo pä hvardera sidan 

 om hällen därborta och att det vai' de trän rufningen lediga 

 makarna som oftast började träta. 



De voro långt ifrån ensamma om det. Frän det skräntär- 

 norna susade ned till sina bon och sprungo om hvarandra 

 l()r alt hitta hvar och en till sitt, var trätan allmän, och aldrig 

 gick där någon timma, utan att några voro ihop och slogos. 



Att lefvande varelser träta och slåss måste väl förefalla en 

 människa af vårt tidehvarf ganska naturligt, ^'erkligheten lär 

 också, att (lufvor och näktergalar ha sina bittra strider likaväl 

 som brushanar och brushufvuden. 



Hos brushanarna är fejden ett parningstidens stora tornér- 

 spel. Ett par näktergalar kunna slåss lika förbittradt som 

 någon rotlagel. Men hos de tlesta fåglar är en strid något 

 som händer en gång eller två en dag för att följas af långa 

 fredliga timmar och dagar. För skräntärnorna är fejden ett 

 dagligt bröd. en Ivnnesvttring och en vana. 



Flera fåglar, hvilka bo i samhällen, ha det så. Visst inte 

 alla! (irisslorna, som bo i tusental tätt intill hvarandra på 

 trånga klipphyllor och inte ens ha ett bo hvar, äro rörande 

 bomma, där de ofta sitta rufvande vinge vid vinge. Om de 

 slogos sä som skräntärnorna, skulle deras ägg ramla i hafvet. 

 Tordmularna kunna väl råka i lufven på hvarandra om något, 

 men de äro inte trätlystna. Bland måsfäglarna åter äro fejderna 

 ständiga. Där skrattmåsarna bo i sina tusental är det ett stan- 



