134 



digl sorl af trätor. Och de små dvärgtärnoina, som jag sedan 

 skall beråitta om, kunna slåss om sina ungar. Men hos inga andra 

 läglar har jag funnit en sådan lust till fiendskap som hos de stora 

 tärnorna. Del är med dem som med människorna. De ha 

 elt elakl lynne och bo \'ör många på samma ställe och så 

 kunna de inte lata bli att slåss. 



När man hör dem torna ihop med dessa skrän, som trotsa 

 all beskrifning, ville man tro att det gällde lifvet. Åsynen af 

 de tunga hvassa näbbarna, när fåglarna ilsket gå löst på hvar- 

 andra, säger att huggen måste gå till blods. 



Så farligt är det inte. Aro vapnen skarpa, sa liii de stri- 

 dande dem båda, och de ha starka sköldar i sina vingar och 

 i de grofva skallarna. Xow del så illa som det ser ut borde 

 det hgga döda fåglar här och livar på skäret. Och jag har 

 endast sett en vuxen skräntärna död. Men illa medfarna voro 

 de ibland, och fastän jag småningom insåg att det inte var 

 så allvarligt, var sammandrabbningen emellan dem ibland så 

 häftig, att jag ändå ofta tänkte, att det skulle ta en ända med 

 förskräckelse. 



Stridsäpplet var inte lätt att se. Ofta tycktes de komma 

 ihop sig om stort ingenting. I regel var det väl utrymmet 

 som hade skuld till att de kommo hvarandra närmare än 

 lynnet tålde. Det våren egendomlig tanke delta, all dessa fåglar 

 skulle samlas och trängas på detta och ett skär till i en half världs- 

 del och få det trångt där. så att de behöfdc slåss om platsen. 



Och deras strider gingo ändå an så länge äggen rufvades. 

 Den dag ungarna voro stora nog för att tulla omkring till 

 grannens hällar, blef del värre. 



