142 



fågeln ålcr inlog sin plats och bada de förfördelade med upp- 

 spärrade gaj) ösle ur sig ovelt niol gi'nnnherrskapel. 



Va\ Hirna som bodde längre borl \i\v med och skrek, men 

 hvilken ])arl hon luill med iVamgick inle. 



Sä gick del några minuter. Skränandet stannade af. Nu 

 slogs man redan pä tvä andra hall nere pä hällarna. 



När jag äler kikade ut pa det nyss (HVergifna slagfältet hade 

 båda de stridande till min undran larfvat upp pä hvar sin 

 sida af hällen och sutto i all sämja inte en meter itVän hvar- 

 ann och putsade sina tjädrar efter striden. 



Langl sinne hade de alltså inte. 



Några dagar senare hade skräntärnorna kläckt. Med erfa- 

 renhet af hur kitt andra tärnor komma i delo om ungarna, 

 väntade jag del värsta. 



Del uteblef inte heller. Det hade varit tyst och stilla pä 

 Löfjeskär jämfördt med det lelVerne som började nu. Ty nu 

 var ingen af fåglarna bunden vid att rufva äggen, utan kunde 

 af hjärtans lust bistå sin make när det gällde. Xu xoro ungarna 

 tvistefröet. Hedan vid två dagars ålder var stugan dem träng, 

 och det IcHsta jag säg upi)e vid den omstridda hällen da var 

 en unge Iran del ena boet, som larfvade öfver till andra sidan. 

 Han var hungrig och far dröjde med maten, medan mor ännu 

 rufvade del sista ägget. När ungarna pa andra sidan, där noi-o 

 också Ivå kläckta, lingo sin mat. luhde han del och \ille ha 

 med och sa larfvade han som sagdl öfver. 



Honan — jag får kalla den som lag pä boel da löv honan — ■ 



