17!) 



hål pä det. Därvid i)uUadc han liU det halftomiiia skalet, sä 

 att det ridlade nc(H'ör hällen, tyvärr pä andra sidan. Där tor 

 han ocksä ned och ät nr det som var kvar. 



Så kom han np)) igen och gned belåtet näbbet mot sten- 

 hällens lafvar tills det biet" rent. Och så begaf han sig hasande 

 nedlör hällen till ett gråtrntbo med två ägg strax framför mig 

 och där lade han sig att rufva. 



Nn får jag skrifva hon om denna gråtrnt. Det var pätag- 

 ligen en vngre fågel, som ännu delvis hade nngfågelns dräkt. 

 Hon var på tredje året, antar jag. Och därför hade hon bara 

 l\å ägg. 



Först efter en stund kom hennes hanne och satte sig på 

 hiillen. Det var IjulVen. Ingen annan gråtrul skulle kommit 

 som han och satt sig att hvila och putsa fjädrarna just pa 

 den hällen och på samma sätt som han gjort dagen förut, 

 när jag kunnat följa honom. 



När han senare aflöste honan vid rufningen, tog jag en bild 

 af honom i samma ställning på boet för att knnna jämföra dem. 



Det är min öfvertvgelse all han är en missdådare bland 

 många trutar, hviika icke slulo ägg. Det är likadant bland 

 fåglarna som bland människorna. Enstaka människor blifva 

 mördare och tjufvar, fastän procenten kanske är högre än 

 hos fåglarna. Blott enstaka lejon lära sig att taga människor, 

 på samma sätt som enstaka räfvar stjäla höns. De göra ett 

 försök, det stratTas inte tillräckligt — alldeles som bland män- 

 niskorna — och så fortsätta de. 



Det var så med gråtruten. På Löijeskär funnos. sa vidl jag 

 kunde se, två fiskmåsar och ett hälft dussin gråtrutar, hviika 



