183 



olVantör honom med gapci öppcl i vU skrän, som om hon 

 velat svälja sin fiende. 



Men trnten flög inte. Det var klart att han ansåg sig säker 

 där han stod. Han höjde sitt hvassa näbb och gapade igen. 



Därinne nystade jag med kaselterna för att fii i en plåt lill 

 en tusendels sekund. 



På en gång sprang Irulen några steg al sidan. Jag trodde 

 all han ville la lill flykten. Men jag hade aler sett mi.ste. 

 Skräntärnboel lag just därhän styrde förbi, och där böjde han 

 sig fram och tog ett ägg. Just som jag girade kameran kom 

 skräntärnan som en åskvigg i hans rygg, och Irulen böjde 

 sig upp med ägget i näbbet och halfl höjda vingar för att 

 ta emot. 



— Bär af! — hade jag på tungan. Och han bar af sa 

 skickligt med ett duckande af kroppen, all skränlärnan bara 

 sköt förbi honom af farten. 



Innan hon hann att vända, hade han sprungit många steg 

 med ägget. Han begagnade skrefvorna och smet bakom en 

 häll i)å samma sätt som när jag första gängen såg honom. 

 Han visste uppenbart, all han redde sig bättre på marken och 

 därför gick han, på samma sätt som kråkan sätter sig, när 

 fisklärnorna anfalla henne. 



Medan truten sprang, kom han emellertid upp emellan två 

 tätt rufvande tärnor. Den ena lyfte verkligen skrikande. Den 

 andra låg bara kvar och gapade. Då lyfte han också och det 

 höll på alt ga honom illa. Den första tärnan var där igen, 

 och nu såg jag att han lick en elak törn. Han skrek också 

 så all en hop trutar på knallarna omkring lyfle och skreko 



