202 



De gamla tärnorna störtade ursinniga öfver })ätkarlen, som 

 sakta gick mol stranden, sedan han higl igen stenarna bakom 

 mig. Pä den utsträckta armen })ar han min rock och hatt, 

 så att del sag ut som Iva karlar, till hugnad för alla Löfje- 

 skärs fåglar, som nu hade klart tor sig. alt bada nuinniskorna 

 gingo sin väg. Sa hörde jag årslagen dö borl. de arga skrä- 

 nen tVån tärnorna tystnade, och nu IVirnam (irat först det 

 sträfva pipel Iran honom innanför skalet, där han pa sitt sätt 

 gaf tillkänna sin lust alt ändtligen få komma ut och torka 

 sina hvila dun i den solblanka morgonen. Så kom Ichs! den 

 ena stora tärnan susande ned. Jag tror att det var honan, 

 ty hon hade inte så grof näbb som maken. Han kom strax 

 efter och satte sig makligt i)a hällen och sträckte sina vingar, 

 medan hon ifrigt trippade ned till balen, med nackfjädrarna 

 pa skränlärnors bruk resta som en lofs. Del ser ul som om 

 de vore oroliga och bekymrade för något. 



Ungen tycktes hon inte bry sig mycket om. Han blef lig- 

 gande utanför vinghörnet, medan hon balade sig tillrätta öfver 

 del hela äggel och (ifxer honom som pep IVir all fa komma 

 ul. Men ungen vid \ingen pep också. Han var hungrig och 

 sträckte gapande sitt lilla näbb efter hennes stora. Han hade 

 kanske ännu inte fått någonting. Del såg ul sa. Honan tillade 

 pil honom först rödt och började så äter ifrigt bala öfver äggen, 

 som hade hon Irott all det var han i ägget som skrek. 



Men det lilla hungriga näbbet länuiade henne ingen ro. 

 Da blef hon orolig. Hon reste sig från balen, skrockade sakta 

 och trippade bort till luillkanten, där hon vände sig om med 

 eti uttryck af rådvillhel. Strax kom hannen trippande och 



