20.') 



ställde sig bredvid henne. Oeli där stodo de lillsanmuni och 

 tittade på ungen, som om de funderat öfver livad det bara var 

 med honom. 



Granntärnan stod förslås ofvanför och tittade med. 



Så pep den lille i ägget igen och honan svarade med ett 

 otåligt skrän. Hon trippade äter ned till balen, men nu skrä- 

 nade hon gång på gång, medan hon vred och vände sig för 

 att konmia tillrätta. 



Sedan kom jag att tänka på, att hon manade på hannen att 

 hämta mat, ty han tor plötsligt sin väg. 



Han var väl borta en half timma. Under tiden stultade 

 ungen fram och åter omkring modern och skrek. Da hördes 

 detta utdragna läte som en skräntärna har, när iion kom- 

 mer med föda till den rufvande makan, och i delsamma 

 var hannen där pa hällen med en fisk i näbbet — jag tror 

 att det var en mört. 



Det var egendomligt att se honan nu. Hon, som annars 

 ifrigt sprang upp från äggen för att få fisken, låg nu stilla och 

 vände hufvudet bort som för att säga att hon afstod. medan 

 den hungriga ungen ifrigt sträckte sig efter fisken. Det lilla 

 näbbet försökte få grepp om den, men det ville inte gå. 

 Hannen stod bredvid och såg rådlös ut, när fisken föll på 

 marken och ungen alltjämt skrek. 



Då böjde honan sig ned och tog den, men ej för egen del 

 utan blott för att åter bjuda ungen. Men det var omöjligt. 

 Fiskhufvudet tog emot i det lilla svalget. 



Tärnorna tycktes bli oroliga att icke allt stod rätt till. De 

 sprungo upp till hällen som förra gången och funderade, honan 



