210 



Tuligtire luir j;ii; mast säga min Iro. all skräiiliinuin jämlVird 

 iiK'(l malliga aiulia är cii (liini lagd. Ileniifs ii|)[)raltniiig sviics 

 mig alminslonc sta langl i)ak()m dcii siiabba retlexioneii hos 

 fil trut eller en kråka. 



Och ända var fågelns beleende här sådant, att jag måste tro. 

 att han luimtade den mindre Ilsken därför all han fcnslod. 

 all den tcirsta var för stor. 



När han nu slagit ihop de långa vingarna, sträckte lian sig 

 fram och bjrxl ungen Ilsken pa samma sätt som IVirul. Al\i'n 

 detta \ar sa vidi jag kunde se en strcHiiming. Del kunde 

 knappast ha \'arit någon annan lisk. eftersom fågeln icke \aiit 

 borta en kvarts timma för att långa den. Den sag bredxld 

 ungen sa stor ut. all det tycktes om()jligt all denne skulle 

 kunna svälja den. Han f()rsökte också IVirgäfxes liera gånger. 

 Han ta[)pa(le Ilsken })a marken gäng pa gäng, och nu log 

 hannen h\'arje gäng tåligt upp den och bjcul honom igen. 

 medan iionan lag stilla och tycktes afvakta hur det skulle ga. 

 Slutligen måtte Ilsken ha fallit bland en hop benrester, ly 

 nål' hannen lyfte upp den igen. var den (WVersållad af fjäll och 

 Inita sma skärfvor, h\ilka hiingde vid skinnet. Hastigt tog 

 hannen Ilsken med sig och sprang upp till hällen, .lag \;in- 

 tade nu all han skulle sluka den. såsom honan gjorl sist. 

 Men det gjorde han inte. Han slod diir några sekunder och 

 sag än pa de sina. ;in ond-cring sig. Hans radvillhel var all- 

 deles påtaglig. Sa n<')g han sin väg med fisken. 



Al cu tillfällighel lick jag sikte pa honom genom en s])ringa. 

 just som han str(')k af nedöf\cr shillningen, och sag att han 

 lade sig pa \attnet utanlV)!' slrandcn. 



