248 



intresset fanns, och niill Uicksanmui erkännande af delta in- 

 tresse söker närmast sitt uttryck i ett törsök att tör dem. som 

 se dessa rader, skingra na<*ot af oklarheten kriny; de sa ofta 

 förväxlade olika slagen al' vildgäss. 



I vårt land förekomma tre inhemska \il(la gåsarter ' och 

 utom dem några till. hvilka mer eller mindre sällsynt visa 

 sig under ilytlningstiderna. 



Af de förbitlyttande arterna är det endast prutgåsen eller, 

 som den på sydöstra kusten efter sitt läte kallas, tatlackan , 

 som tager något beslänidt rum i allmänhetens minne. Det 

 är en liten mörk skilfergra hafsgas frän de arktiska stränderna, 

 som imder vår och höst i skaror sträcker förbi vara kuster. 

 De öfriga endast förbitlyttande gåsarterna trallas mera sällan 

 och enstaka och kunna här lämnas åsido. 



Af de inhemska vilda gässen är sädgåsen ellei'. som den 

 också kallas, skogsgåsen den oftast förekommande. 



Del är den <iasen man oftast ser inuti landet under llvtl- 

 ningen vår och höst. Det är den vi möta \)i\ iastlandets gås- 

 jakter och på Bruno Liljefors' vidtberömda gåstatlor. Denna 

 gås är allmänhetens »vildgås» i Sverige. 



Hvar och en har sett en lalla af Bruno Liljefors med de i 

 grått och brunt tvärspräckliga slora fåglarna. Man minns 

 deras mörka vingar och deras Ivsande rödgnla ben samI lika- 

 ledes de rödgula Häckarna pa del i (')l'rigl mörka näbbel. 



Della är jusl sädgasens kännetecken. 



Af denna »sädgas» har man (")slerut i (landa xiirlden fuiinil 

 former med nåiiol olika näbb. af hvilka undei' ll\ llniniisliden 



' iGrafgilsen» elli-r },'rnf.iiidc'ii tillhör cj ile et^t-ntliga gässen. 



