2()<S 



Hur jag genast kunde vela all del var stora gäss, minns jag 

 inte nu. I'^n stölvarvalp vet oeksa livad en hare är. faslfui 

 han al(h-ig liar sett någon. Hur det var möjligt att komma 

 omkull oeh krypa till haten oeh väcka fiskaren, utan att de 

 skarpsvnta fåglarna märkte något, är oeksa en öppen liaga. 

 Men alltid skall jag minnas liskarens blick, när han vaknade 

 till och pa min hviskning sakta sag ut ötVer hohiien. som om 

 han varit rädd att gässen skulle se in i haten. Han lesle sig 

 inte iöi- att se hvar de sutto. Han drog bara tram en gammal 

 enpipig Iramladdare ur ell h(')lsler. satte i)a en knallhatt med 

 all den omsorg den svaga dagern tillät och rann som en al 

 ur haten ut pa stranden. 



Dubbelhössan lät han ligga k\ai-. Den ansågs inte pålitlig 

 nog l()r ett sa Niktigt (igonblick. Att jag som upptäckt gässen 

 möjligen velat tä skjuta pa dem löll alldeles nr räkningen. 

 Han vai- skylten och jag var en gröngöling, och sådana släppte 

 man inte i \äg att krypa pa grågäss. 



Hur han bar sig al IVir att krypa i hall IVir giisscii pa det 

 låga skäret förstår jag inte än i dag. Hade det varit full dager, 

 skulle det varit omöjligt. Nu såg jag honom ala fram liings 

 den laga strandvallen, till dess hans brokiga islandslr()ia IVh'- 

 svann borta bland stenarna. 



Där gick en evighet. Aldrig hade jag erfarit en sådan spän- 

 ning. Hvar sekund väntade jag all fa se de skygga gässen 

 Ivfta. Och n;ir sa slutligen skottet danade i den stilla mor- 

 gonen, och jag rusade dit och sag en af de viildiga fåglarna 

 ligga med ulbiedda \iiigar pa stranden, medan den andra 

 skrikande Hög borl. da \ar detta en händelse sa m;irk\ iirdig. 

 att den för läng lid kom all annan jakt att lörblekna. 



