21'A 



tes. Men del föll ingen dar in atl skjuta på gässen. Atl göra illa 

 vid dunvsersfågeln, som till hälften var hnsfågel. det var en 

 dumhet och en evig skam. Följden blef att ejdrarna simmade 

 l)land bålarna vid bryggan och grågässen betade midt på ljusa 

 dagen vid stranden nedanför den norske bondens gård. 

 — Landens seder äro olika! 



Några år senare spordes det atl där skulle ha uppstått en 

 verklig koloni af grågäss på holmar utanfVir Hanehamn pa 

 Gotland. Det föreföll mig gåtfullt och jag for dit. När ägaren. 

 (>arl (Iramér i Eke, seglade oss öfver från storlantlet, vandrade 

 mina tankar mellan de skygga gäss jag mindes från min hem- 

 trakt och dem jag ni()lt vid norska ishafskusten. - Hur skulle 

 dessa vara? 



Det var en halfmil ul. Hane Ytterholme höjde sig lag och 

 kal just öfver synranden. När vi kommo helt nära mojnade 

 vinden och båten gled sakta. Med kikaren sökte jag öfver 

 den flacka gräsbevuxna marken därframme. Det var en stor ö. 

 Måsar sväfvade öfver sänkorna där och sutlo som blommor 

 strödda på de låga krönen. Så varsnade jag en gåshals 

 och där en till, som stack upp just öfver kanten på andra 

 sidan af en sluttning. 



Ejdrarna simmade trygga omkring oss. Strandskatorna 

 plockade alltjämt oberörda sina smådjur bland sandens stenar. 

 Till ocii med de skygga storspovarna hvisslade lugna drillar 

 uppe öfver gräsmarken. Men af gässen syntes bara halsarna 

 med ett orörligt vaksamt hufvud, och när vi rodde ui)p till 

 stranden, innan någon spof eller strandskata äimu gifvit 



33—193093. Berg. StUhunla fåglar II. 



