277 



Dagen var nära sitl slut. \\ ötVcrnatlade i en sluga på 

 holmen. Sömn hlef det föga, åtminstone för mig. Genom alla 

 väggar trängde sorlet från fåglarna därute. Det fyllde hela 

 vårnatten. INIot den tidiga gryningen kröp jag ut i ilörren oeh 

 låg där oeh lyssnade. 



Dagfåglarna vaknade undan . tVir undan. Spofvarna hade 

 säkert inte sofvit. De drillade hela liden. Strandskatorna 

 jagade redan h\arandra med sin vanliga gälla lat. och af röd- 



lo o o 



benornas pip att döma lefde de också här i ständig ängslan. 

 Ktt par roskarlar voro på kärleksäfvenlyr \k\ stranden med 

 en hona. De löpte och llögo styckevis fram och åter, och 

 deras kurrande sma visor och krumbukter ville aldrig taga 

 slut. Jag minnes att en ada, som bekvämt satt upi)krupen på 

 stranden och förmodligen ville sofva, förargadt snappade efter 

 dem livar gäng de i sin ifver sprungo tätt förbi henne. Men 

 af grågäss hcirde jag inte ett ljud. Fåglarna måste dock vara 

 \id sina nästen nu. och de som hade ungar borde va]'a i land 

 med dem. De små husen tycktes de ej vara rädda för. Det 

 syntes märken öfverallt att gäss gått och betat helt nära. 



En så skygg fågel som storspofven gick helt oberörd ett 

 hagelhåll utanför knuten och plockade i gräset. Men någon 

 gås syntes inte ens ute i)å .sjön. 



Att de kloka gässen visste, att det var en båt i land pa ön 

 och att här funnos människor i husen i natt, var uppenbart. 

 Det var därför troligt att de höllo till på utsidan af ön, dit 

 jag ej kunde se. Frestelsen att få klarhet om detta ville taga 

 öfverhanden, men sa kom jag att tänka på de gula gässlin- 

 garna. De ganda hade kanske fått dem på det torra och de 



