278 



hade just iitil ocli konimil iiiHlcr \ingeii, ocii sa skulle de bli 

 Litskrämda igen pa tid kalla lialvcl bara tor en människas 

 nylikenhel. — Det fick vara! 



Först när solen stod liögt pa himnielen koninioxi pa benen, 

 oeh jag gick strax nedhukad uppal holmens krön lör att se 

 efter, om där lunnos nägra gäss pa andra sidan. Obemärkt 

 fanns ingen möjlighet att komma fram. Första spof som lyfte 

 med ell varnande läte ropade ju ; människan kommer» för 

 hela ön. Men af en tillfällighet liek jag öga pä en gås. innan 

 jag huimil sä längt frän stugan, att närmaste spof brydde sig 

 om mig. Just öfver det laga krönet ett par hundra meter 

 bort -- det var slätt som en båtköl, därför syntes hvarje 

 ojämnhet däröfver — stod ett gäshufvud klart oeh mörkt mot 

 den ljusa luften. Det var inte mer iin luifvndet oeh kanske 

 Iva tum af en hals. Men den halsen \ar smal oeh sträckt 

 just nu när jag kom. Annars skulle jag ha sett den tidigare. 

 Tv del vaksamma ögat därborta, som f(')ljtle hvarje människans 

 rörelse, det hade nog varit just lagom öfver kanten en stund förut. 



Nu höll jag kikaren på fågeln. Iluf\iidet hcills alltjämt stilla. 

 men näbbet rördes. 



Det var inte svart att tänka sig livad som fanns på andra sidan 

 krönet där. Den store myndige gåskarlen stod på utkik, me- 

 dan gäsan betade med gässlingarna i säkert räckhall vid stran- 

 den. Han stod precis så högt pa sluttningen, att hufvudet be- 

 kvämt räckte öfver kanten. Så tog han ett par nypor gräs 

 och så tittade han opp. och sa tog han ell steg och en ny[)a 

 I ill och tillade öfver kanten igen, om del skulle synas iiagol 

 tecken lill i'örelse i det där l()remalel därnere, som i sig 

 själft var ofarligt, men som miinii iskorna hade gömt sig iili i iiall 



