282 



I nordosllii^ riktning lian Rånc Yttcrholnie går där ul dl 

 ref, ur hvilkcl några smulor land höja sig så mycket ötVer 

 hafvct. all del kunnat bli gräsvall oeli nägra buskar pa dem 

 mellan stenarna. Den yttersta bilen iir st(")rsl. Del ;ir ett lagl 

 skär på några hundra steg i längd. Det heter Koggen och 

 del skåret skall minnas länge. Ty om oeksa befolkningen 

 inne pa Hånekusten slutligen skulle lyekas all utrota grågässen 

 där. så har i alla fall Koggen en gäng varit hemvistet för 

 Sveriges enda koloni af dessa stolta fåglar. 



Det svntes jusl inga fåglar diiv, n;ir vi kounuo roende. 

 Innanför refxet pa en sten satt en ensam hafstrnl oeh ute i)a 

 de böljande sjöarna lågo svärtor och ejder. F^örst när vi ströko 

 förl)i den närmaste lilla skärfliken. lyfte ett i)ar skrikande gra- 

 iiäss från refvet därutanför. Men de f()rsvunno. som de andra 

 förut, ut öfver Östersjön. 



\'i närmade oss Koggen artag för ai-lag. Gång efter annan 

 tog jag till kikaren. Det enda som syntes \ar en storspof 

 och några .sväfvande hvitfaglar. — Hade möjligen folk ifrån 

 kusten varit ule pa en af de vanliga nattliga expeditionerna 

 oeh plundrat alltihoj) oeh skjutit ejderhonorna pa redel".' 

 \'i voro dock ui)i)e vid stranden nu och ingen gås syntes. 

 De enstaka t(')rnsnåren vajade i vinden och spofven Naruade 

 sin maka. Da — vi gingo jusl ur balen llaxade en tung 

 grågås skrikande upp ur gräset, och en till strax brechid. och 

 Iva. fyra, tio. Pa alla hall af det lilla skäret lyfte de härliga, 

 stora fåglarna Iran sina reden. Deras giilla kackel och susan- 

 del nr de stora vingarna var rundi ond^ring oss. och vi slodo 



■n' 



länge slilla och andäktiga och bara slukade dem med blickarna. 



