301 



iiisringen i gåsögat. De vilda gässen ha inlc detta ljusa skai^pa 

 öfver (")gat. som nian känner från de andra stora sluga fåg- 

 larna, hägern, hatstrulen. och den slugaste af dem alla, tranan. 

 Men del är öfver vildgasens bruna blick ett drag af nästan 

 mänsklig klokhet. 



Talet om alt gasen skulle vara en dum fågel är endast be- 

 tecknande IVir egenskaperna hos dem som sagt det. 



Nu böjde dvn främre fågeln halsen framåt och började gå 

 inåt vassen, sakta, sleg för steg. Det var gåsan. Det syntes 

 alt hon var mindre. Gåskarlen böjde halsen på samma sätt 

 och följde efter, och då. när örterna blefvo lite glesare om- 

 kring dem — kommo där en efter en fram fyra stora fina gäss- 

 lingar, som hela tiden varit emellan de gamla. Där gick 

 gåsan försiktigt först och valde kosan, gässlingarna larfvade 

 som sig bör i gåsmarsch efter, och som eftertrupp kom den 

 myndige gåsen med djärfvare hållning och närmare faran, 

 som det höfves en far. 



De gingo så ett godl stycke och försvunno inne i vassen. 



Vi fortsatte nu ut på en landsväg, som löpte igenom mossen, 

 och följde ängskanten omkring för alt se på fåglarna. Där 

 funnos flera gäss. Uppe i en sank äng stodo sju stycken. 

 Det var tvdligen vngre fåglar som ej hade bo i år. De Ivfte 

 på längre häll, men ttögo helt lugnt id öfver mossen där vi 

 både sågo och hörde dem slå till på ett klarvatten. Därute 

 kunde jag med kikaren se flera grågäss ligga simmande bland 

 olika sorters änder. 



Detta var alltså grågässen på Borreby. 



Midt i det tätt beiiyggda landet, där husmännens stugor lågo 



