Orsaken \ar nog sa cMVerraskandc ocli slällci" i i^räll bclys- 

 ninu. hvilka sinnen de vilda gässen törfoga öfver. 



Det brisade med tala l)yar trän väster, när vi om morgonen 

 segUuie nt till Koggen. men himmeln var klar mellan hvita 

 slrömoln. Sä snart jag kommit in nnder en tängliög, oeli min 

 medhjälpare ntitrån täekt igen hvarje misstänkt remna med 

 hatstäng. seglade han därifrån. Jag hade bedt honom göra ett 

 längt slag nordväst hän och först sedan kryssa sig tillbaka 

 nnder kusten, sä att gässen ute pa liafvet riktigt skulle fä se 

 hur bäten for sin väg. Frän mitt gömställe kunde jag inte 

 se däråt, men fågellätena utanför pä skäret berättade hur bäten 

 aflägsnade sig. 



Det gick någon timma. 



De vanliga fåglarna omkring mig hade längesedan blifvit 

 lugna. Fiskmåsarna tvistade och jamade kärvänligt. och spof- 

 ven gaf det bästa bevis på trygghet han kunde genom att gä 

 strax utanför min tånghög och sticka i marken med sin långa 

 näbb och säga ingenting. Men några gäss syntes ännu inte till. 



1 tängväggen hade jag länmat tvä smala springor, genom 

 hvilka det var möjligt alt halta ett öga i sänder utåt skäret 

 och sjön. I kamerans bildvinkel lag endast det närmaste gås- 

 redet ett stycke bort in\id ett törnsnår. Synfältet genom 

 springorna var inte stort. Öfverallt tätt inpå stod det vissna 

 fjolårsgräset i höga tufvor och blott emellan dem och öfver 

 gåsboet kunde jag från min låga plats se hafvet som en blå. 

 strimma och därinnanför en sträcka af det långgrunda refvet. 

 Men där stängde dessutom mörka tånghögar fcir blicken. Detta 

 hade jag inte förutsett. Nu satt jag där utan möjlighet att 



