817 



selt dem. så torde i detla fall nödiga tentakler» för luktsinne 

 också ännu kunna ligga gömda i ovetenhetens mörkrum. 



För mig har denna erfarenhet kastat ljus öfver många hän- 

 delser från iakttagelsen af de vilda fåglarna, infcir Inilka jag 

 liitlills statt sj)örjande. 



Nu vet jag, hvarför gräsanden, som rufvade i fören af min 

 båt i Tåkern, aldrig ville komma dit. när jag var gömd i vas.s- 

 högen i aktern, men gärna och genast annars. Hon hade väder 

 af mig. Nu förstår jag, hvarför svanarna där kunde smyga fru- 

 stande i vassen den blåsiga dagen och knappt våga visa sig, 

 medan de en dag med stiltje kommo tätt inpå min vasshög. 

 Nu har jag nyckeln till, hvarlVir änderna, som jag vaktar på 

 om hösten, plötsligt tlyga upj). när de komma rakt i lä. dit 

 tobaksröken sprids med vinden. Det blefve för mycket att 

 anföra alla exempel. Men tanken pa svanarna och blåslen 

 hjälpte mig att komma tillrätta med gässen, sedan jag hela 

 natten tänkt öfver hur detta skulle gå till. Följande dag lät 

 nämligen Gud af nåd vara en sådan stilla vårdag, då inte ett 

 grässtrå röres och hafvet ligger blekt ut till synranden. Det 

 blef drvgt att ro ut till Koggen med den tunga båt vi hade, 

 och jag fruktade att det skulle blåsa upp innan vi hunno dit, 

 men vinden höll sig alltjämt borta, när vi landade och gässen 

 Ivfte från sina redcn. Min gåsa hade alltså gått till sitt bo. 

 när människan blott var borta, och ingen skada var ännu skedd. 



Nu satte jag saken på antingen — eller. Båten fick orderatt 

 komma igen om fyra timmar. Det var lockande att säga tio 

 timmar, men kom inte gåsen j)å den första tiden, så ville jag 

 hellre lämna henne i ro. 



Årslagen i den stilla morgonen dogo bort. Allt gick samma 



