327 



Det var Ivra ^asiinnar som kläcktes en var iir ä<i;<* som 

 man tagit frän de vilda gässen. Brehm, som återger händel- 

 sen, berättar att tre af dem lörsvunno, »men en vände niista 

 var och sedan under hela tretton ar hvarenda \ai' tillhaka till 

 gården, där hon var u|)[)t'öd(l. till dess hon utehlel' och alltså 

 väl funnit sin i\öd. Hon kom under dessa tretton ar aldrig 

 tidigare än den första, aldrig senare än i\en fjärde a])ril. alltså 

 tlera veckor senare än de öfriga gässen. Få gården visade 

 hon sig mycket tam, men därutanför var hon lika skygg som 

 sina vilda likar. Under de första veckorna efter ankomslen 

 kom hon vanligen hvarje morgon och afton upp till gården 

 för att få sin mat, stannade väl också en timma eller hall", 

 men Hög därefter alltid och genast tillbaka till den närbelägna 

 sjön. så att man trodde att hon måste ha bo därborta. Från 

 och med den årstid, då de vilda gässen bruka komma ut med 

 sina ungar, blef hon kvar längre uppe på gården, och senare 

 up[)ehöll hon sig där ständigt. På aftonen klockan tio höjde 

 hon sig regelbundet och flög alltid därifrån i samma riktning 

 mot .sjön. Strax innan hon tlög åstad, lät hon törst h(")ra 

 enstaka kackel, hvarpå lätena följde allt tätare, tills hon hade 

 höjt sig, men tystnade så snart hon rikligt fall luft under 

 vingarna. En gång, när hon i april kom äter. hade hon en 

 annan gås i sällskap. Båda kretsade högt upj)e i luften. Den 

 tama sänkte sig ned på gräsmattan, den vilda följde henne 

 med alla uttryck för fruktan, men höjde sig åter imder häftigt 

 skrik och llög bort. Hvar gåsen under sommaren tillbragte 

 nätterna, fick man aldrig reda på. Hon flög hvarje kväll till 

 sjön, men tidigt om morgonen, ofta klockan tre. såg man 



