328 



heniio redan pa färdens gräsvall. Hennes IjorlHygande \ai- 

 alltid beledsagad I al' skrik. \'i(l alei-konislen var hon lysl. 

 Pa luislen niol llyllningsliden biel' hon orolig, lylle olla nndci' 

 ihållande skrik och stannade ej heller sa länge pa garden. 

 lilidess hon lill sinl iVirsvann och IVirsl kom aler näsla vai'. 



Detta i\v nagol bland del \aekrasle oeh renaste som linns 

 berältadt om människor oeh ett vildl djnr. Hvilken strålande 

 glädje att sta pä sin gärd en värmorgon och se den skygga 

 lägeln, som man själl' IVxll npp. komma äter pa slai-ka \ingar 

 genom rvmden trän sydliga och Ijiii-ran länder och sänka sig 

 ned till sin värdare 1'ör all äta nr handen som 1'örrl 



Ingen fågelunge kan \äl heller \ara sä lockande alt taga 

 hem och se växa som en al' de sma trygga gnla gässlingarna. 

 1mi dag fann jag en lilen kull al' dem på den slora holmen 

 öster om Gotland. Del var en ren händelse. Hela mor- 

 gonen hade jag gått därute och sökl för all la se en gässling 

 och få en bild af den. Långt ute i liafvet kunde jag med en 

 kikare se gamla grågäss. Ett par af dem hade gässlingar med 

 sig. De voro redan större. Men på holmen syntes inga. Så 

 öfvergaf jag del och gick ned i tien sänka marken mot sfxlei'. 

 där del bodde öfver tusen skrattmåsar och var sa l;ill med 

 de arga fåglarna, all inga andra djur gärna borl vaga sig dil. 

 Och där hade jag dem plötsligt framför mig — den lilla kullen. 



De voro fyra stycken och de gingo stilla ond«;ring och 

 snappade lile grönt bland lufvorna. som om ingen faia i \ärl- 

 den komme dem vid. l'örst niir jag kom alldeles intill dem, 

 tycktes de bli osäkra. De reste på sina korla halsar och 

 uingo liilaiv lillsamman som l'(")r all scika skvdd hos Inarandra. 



