:«2 



Da gick (Ici upp fil ljus U)v mig. Del \iw nlllsn (Uirrf)!' jag 

 sa ofta hade sett grågässen llyga iii)}) jiisl därborta Iran 

 skratlmåsnrnas vidsträckta sänka. \'issl var det oeksa godt 

 bete föl- giissen kring vattenpölarna. Del var däi-Rir del 

 svnlcs sa nivekel spär efter dem. Men del var inlel l\il\el 

 om all del fanns en annan mening i detta. De sluga 

 gässen förslodo. att deras sma ungar där hade sk\(ld l()r alhi 

 liender utom l()i' människan, mot hvilken inget skydd 



tinnes - ocli när mimniskan kom oeh de masle lly ut i 

 haf\'et IV)i- att inte med sin närsaio IVii-rachi sina snui pa den 

 kala ön, sa lämnade de dem i skrattmåsarnas hägn. Oeh det 

 var inget ckdigt hägn. Hela förmiddagen, medan jag långsamt 

 följde gässlingarna. säg jag hur kråkor oeh trutar försökte 

 komma inom gränsen för all röfva. Det är väl möjligt att nägon 

 lyckades nappa ett ägg i utkanten, .lag kunde inte varsna det. 

 Men hvilken väg de kommo oeh hur de än slingrade sig ul- 

 kasladc blefvo de. Man tycker all gåsungarna skulle ha gom I 

 sig inför de uppretade skrattmasarnas varningsläten. Andra 

 små fågelungar ute på kuster och skär hrid^a rätta sig efter 

 kringboende fåglars signaler, luii' deiasegna töräldrar inte finnas 

 tillslädes lör all \arna dem [öv en annalkande faia. Men di' 

 fyra gässlingarna kunde blott \ara nagol dygn ännu och hade 

 väl inte lärt sig första skrattmasai-na. De pulsade sina gula 

 dun och sago sig omkring, men n;ii' del strax blef långsamt 

 reste sig en och började snappa grönt igen. 



Då kacklade jag tryggl ot'li sakta, som jag hört gåsen göra 

 ute på Koggens ref. 



De vände opp sina små hufvuden och lyssnade. — Hvad var i\c\'! 



