57 



A madárvonulás az Olt völgyében. (Fogarasm.) DerVogelzugim Alutathal(FogarascherComitat). 

 Tanuliiianv Czynk Ei)É-től.* Htudic von Edwakd Cztnk.* 



Ki ne ismerné azt a kcilvcs n('mct dalt : «íí-a a 

 fecske haza száll» ... ? S ugyan ki iw gondolna 

 ilyenkor arra, hogyan találhatja meg kedves fecs- 

 kénk térkép és vezető segítsége nélkül a meleg 

 délvidékre vezető nagy messze utat, hogy tudja 

 azt megtenni? A «miértu-re könnyebben, s az 

 egészséges emberi észjárásnak megfelelően bárki 

 megfelelhet, mikor ig\ szí'il : Az idő hűvösebb 

 és liüvösebl) lesz, a könnyű tollmez nem nyújt 

 elegendő védelmet, a rovarok tömegei elfogy- 

 nak, végre teljesen eltűnnek, s a szegény fecs- 

 kéket, fülemiléket, poszátákat és sok más ro- 

 varevőt a hideg mellett az éhség is gyötörné. 

 De hogy aránylag meleg tollrnhájuk daczára 

 miért szaporítják a vizi madarak, magevők, sőt 

 ragadozók is a vonuló madarak óriási seregeit, 

 arra a legkevésbbé se gondolnak. 



Bármily szép is a czikk elején idézett dal, azért 

 a valóságnak meg nem felel, mert a fecske csak 

 tavasszal száll haza, nem ősszel. A madárnak, 

 legyen bár vonuló, vándor avagy kóborló, nem 

 ott van a hazája, a hol a maga fajtájához tarto- 

 zókkal csak élt, hanem ott, a hol fészke állott, 

 a hol szaporodott. Délvidéken vonuló madaraink 

 nem zengik nászdalaikat, s a szerelem nem 

 dobogtaja meg a kis madái-szívet. Ott egyszerűen 

 csak telelnek s a tavaszi szellőkkel — hol ko- 

 rábban, hol későbben — visszatérnek régi, meg- 

 hitt szülőföldjükre. 



A költés és vedlés befejezése után sok madár 

 indul hol rövidebb, hol hosszabb útra majd ko- 

 rábban, majd későbben, fajok és családok szerint 

 különbözően. 



A madaraknak ezen mozgalmában megkü- 

 lönböztetünk költözést, vándorlást és kóbor- 

 lást és madarainkat útjaik minősége szerint 

 a költözködők, vándorok, vag}' kóborlók közé 

 helyezzük, mig azokat, melyek születésük he- 

 lyét nem hagyják el, állandóknak nevezzük. 



Mikor augusztusiján a tarlót feljáró vadász 



Wer Kennt nu-lit das anìiuitige iÁvd: «Wenn 

 die Schwalben heimwärts ziehen ....» '.' ^\'er 

 hat da nicht schon darüber nachgedacht, wie 

 "lieb Schwälbchen « es zu Stande bringe, den 

 weiten, weiten Weg nach dem warmen Süden, 

 ohne Kai-te und Führer zu linden und zurückzu- 

 legen? Das II Warum« beantwortet sich so ziem- 

 lich Jeder leichter und dem gesunden Men- 

 schenverstand entsprechend, indem er sich 

 sagt: i;s wird liühl und kühler, das leichte 

 Federkleiil bietet nicht genügenden Schutz, das 

 Heer der Insecten schrumpft zusammen, bis 

 es endlich ganz verschwindet und die armen 

 Schwalben, Nachtigallen, Grasmücken und viele 

 andere Insectenfresser müssten nun neben der 

 Kälte, auch noch hungern. Warum aber Sumpf- 

 und Wasservögel, Körnerfresser und gar Eaub- 

 vögel trotz ihren verhältnissmässig warmen 

 Kleidern, auch die ininicnscn Schaaren der Zug- 

 vögel vermehren, daran ilmkin die Wenigsten. 



So schön das anfangs ritirtc Lied ist, so un- 

 richtig ist es, denn dir Siliwalbe zieht nur im 

 Frühjahr und nicht im Herbst heimwärts. Jeder 

 Vogel, sei er nun Zug-, Wander- oder Strich- 

 vogel, hat seine Heimat dort, wo er mit seines- 

 tileicbcii nicht nur gelebt, sondern sich auch 

 Init^^eptlanzt, WO sein Nest gestanden hat. Im 

 Süden erfüllt nicht die Minnelust die kleine 

 Vogelbrust, erklingt kein Hochzeitslied von un- 

 seren Zugvögeln. Sie überwintern einfach, um 

 bald früher, bald später mit dem Frühlingswehen, 

 in die alte, traute Heimat zurückzirkeliren. 



Nach vollendeter Brutzeit und wenn die 

 Mauser vorüber, treten viele Vögel, je nach Art 

 und Familie, bald früher, bald später, bald eine 

 längere, bald eine kürzere Reise an. 



Wir teilen diese Reisen in ein Ziehen, Wan- 

 dern und Streichen ein und stellen die betref- 

 fenden Vögel, je nach der Art ihrer Reise, zu 

 den Zug-, Waiuli r- udir Striclivíigeln, während 

 wir jene, welilii iIh (m-i ml. in wclrlier sie das 

 Licht der Welt LrliliL-kleii, nicht verlassen, als 

 Standvögel bezeichnen. 



Wenn im August der «alte Weibersommer» 



* E közleményt, mmtliogy az írónak postlnimas j * Diesen Ai-tikel, ids eine hinterlassene Schrift des 

 munkája, változatlanul ailjuk. j Autors, geben wir ganz unvoriindert. 



Aquila. VI. « 



