62 



galambok és serfglytk voiiiiliiuk. Az ónekesek, 

 fürjek, mocsári és vízi madarak vonulása ren- 

 desen észrevétlen mararl. mivel t(ililmyire éjjel 

 történik. 



Daczára annak, hogy még meleg verőfényes 

 napok gj-önyörködtetik az ember szívét s hogy a 

 rovarok még bőséges eledelt iiMiitliatnának 

 nekik, tehát daczára annak, hogy (!(--(-(- i li- 

 lem és a hőmérséklet még sokáig \i,-sziitaitliat- 

 nák vonulóinkat, annyira megkedvelt vendé- 

 geink mégis látszólag minden ok nélkül már 

 elhagynak bennünket. Miért ? A legtöbben azt 

 mondják, hogy «ösztönük» súgja meg nekik, 

 hogy itt az idő az indulásra. Ez azonban nem 

 úgy vau, mivel az ösztön egyszerűen nem léte- 

 zik, az állatnál épp oly kevéssé, mint az ember- 

 nél ; a mi hazájuk elhagyására készteti őket, az 

 az érzékük. A különben is finom szeiTezetű, 

 puha és laza tollazatú vonulókat a hideg és ned- 

 vesség iránti kisebb- vagy nagj-obbfokú érzé- 

 kenységük készteti szülőföldjük elhagj'ására, 

 habár számukra még dúsan terített asztal 

 volna itt. 



Augusztusban — különösen, ha derült és 

 verőfényes — az ember még semmi változást 

 sem érezhet a levegő hőmérsékletében, de a 

 madár már érzi a nedvesebb és ennélfogva hűvö- 

 sebb levegőt. A hosszabb éjszakákon párák fej- 

 lődnek, a melyek a madár nagyobbmérvű kigő- 

 zölgésével egj'ütt a puha tollazatot összecsomó- 

 sítják és a már hűvösebb levegőnek mind szaba- 

 dabb és szabadabb behatolást engednek. A tiszta 

 és száraz levegő egj'ik főkelléke puha tollazatú 

 vonulóinknak. Igaz, hogy tavaszszal, mikor 

 kedves énekeseink visszatérnek, gyaki-an még 

 barátságtalan, hideg, nedves idő uralkodik és 

 csudálkozunk is rajta, miért nem késleltették 

 vonulásukat, de csak meg kell gondolnunk, hogy 

 hány ezer kim. választja el vonulóinkat a hazá- 

 tól s mily egészen más azokon a fényben és 

 színpompában ragyogó vidékeken a hőmérséklet 

 és időjárás. Ha pedig egj'szer vonulásban van 

 már a madár, akkor pihenés nélkül, feltartóz- 

 hatatlanúl halad előre, míg régi otthonát ismét 

 el nem éri. Ha aztán egyszer otthon van a meg- 

 szokott megkedvelt rögön, akkor még kedvezőtlen 

 időjárás esetén is csak nagynehezen határozza 

 el magát a visszahúzódásra, — visszaköltözésre 

 pedig, — melyet ellentétes légáramlatok néha 



Kiltitzcii. :\íaiurs(gl<rn, líauch- und Mehl- 

 schwalben, Tauben imd Staaren. Der Zug der 

 Sänger, der Wachteln, Sumpf- und WasseiTÖgol 

 geht meist unbemerkt vorüber, da er bei den 

 meisten in der Nacht stattfindet. 



Trotzdem noch wanne, sonnige Tage des 

 Menschen Herz erfreuen, die Insectenwelt noch 

 in i'ülle Nahrung bieten könnte, also Wäi-me 

 mit Futterübertluss die Zugvögel noch lange 

 zurückhalten könnte, verlassen uns doch. schein- 

 bar ohne alle Ursache, die meisten der so liel)- 

 gewonnenen Gäste. Warum ? Die meisten sagen 

 «der Instinct» sage ihnen, nun sei es Zeit auf- 

 zubrechen. Dem ist indessen nicht so, da ein- 

 fach ein «Instinct» ebensowenig beim Tiere, 

 wie beim — Menschen existirt. Was sie zum 

 Verlassen der Heimat zwingt, ist — das Gefühl. 

 Die mehr oder minder grosse Empfindlichkeit 

 gegen Kälte und Feuchtigkeit veranlassen die 

 an und für sich zart gebauten, locker und weich 

 befiederten Zugvögel zum fräheren Verlassen 

 der Heimat, wenn auch in derselben der Tisch 

 noch reich gedeckt ist. 



Der Mensch wird im August — besonders 

 wenn derselbe heiter und sonnig ist — keinerlei 

 Veränderungen in der Lufttemperatur wahr- 

 nehmen, der Vogel dagegen fühlt die bereits 

 feuchtere und in Folge dessen kühlere Luft. 

 Die längeren Nächte erzeugen Dünste, welche 

 mit der eigenen grösseren Ausdünstung das 

 zartere Federwerk zusammenballen und der 

 bereits kühleren Luft immer mehr Zutritt las- 

 sen. Klare, trockene Luft ist eine Hauptbedin- 

 gung unserer zarten befiederten Zugvögel. 



Wohl herrscht im Frühjahr, wenn die lieb- 

 lichen Sänger zu uns zurückgekehrt, oft recht 

 unfreundliches, kaltes, feuchtes Wetter, und 

 wundern wir uns, wamm in solchem Wetter 

 die Eeise nicht verzögert worden ist, doch müs- 

 sen wir nur l)edenken. wie viele tausend Kilo- 

 meter die Wanderer von der Heimat trennen, 

 wie ganz anders in jenen Licht und Fai-ben 

 glühenden Breiten, Temperatur und Witterung 

 sind. Ist der Vogel einmal auf dem Ziige, so 

 treibt es ihn ruhelos und unaufhaltsam vor- 

 wärts, bis er die alte Heimat erreicht. Ist er 

 auf der altgewohnten, üebgewonnenen Scholle 

 angekommen, so entschliesst er sich selbst bei 

 Witterungsunbilden nm- sehr schwer zu einem 

 Piückstrich — zu einem Kückzug niemals — 

 was ihm übrigens manchmal durch entgegen- 

 "osctzte scharfe Windströnningcn einfach un- 



