63 



egyszerűen lehetetlenné tesznek, — sohasem. 

 Ilyenkor gyakran láthatjuk fecskéinket, a bille- 

 getőket stb., a mint majd a magasba törnek, 

 raajil az alsóbb légrétegekbe ereszkednek és 

 megkisérlik küzdeni az áram ellen, ha pedig 

 minden meghiúsult, akkor szél, eső és hó ellen 

 védelmet keresnek száraz helyeken, és résig- 

 nai va várják a «jobb időket«, miközben aztán 

 gs'akran el is pusztulnak. 



Eégi tény az és csak megerősíti azt, a mit 

 fentebb mondottam, hogy azok a vonulók, me- 

 lyek tavasszal legkésőbb érkeznek hozzánk, leg- 

 korábban vonulnak is el, s hogy azok, melyek a 

 visszatérő tavasz első lehelletével jöttek, késő 

 őszig is itt maradnak. Azok a ragadozók, melyek 

 a vonulók közé tartoznak, vagv' rovarevök, vagy 

 pedig egyszerűen csak eltávozott zsákmányuk 

 után mennek. A mocsári és vízi madarak azért 

 menekülnek, mert már nedves, hűvös párák hul- 

 lámzanak a vizek felett, a különböző állatok 

 mind mélyebben furakodnak az iszapba s végre 

 csillogó jégkéreg vonja l)e a vizeket. 



A fogságban levő madarakat is szintén kísér- 

 teties nyugtalanság lepi meg a vonulási idő 

 közeledésekor. A szabad természetben is idege- 

 sen ide-oda kóborolnak, hívogatják egvTnást, 

 gyülekeznek, hogy ezáltal nag^-obb csapatokban 

 gyakorolva a repülést — legjobban láthatjuk ezt 

 a fecskénél — előkészítsék magukat a közelgő 

 nagj- útra — s aztán hirtelenül eltűnnek. 



Útközben vagy hozzájuk csatlakoznak más 

 csapatok, vájok és seregek, vagy ők érnek utói 

 más pihenőket, s így megy ez éjjel-nappal, — 

 többnyire azonban éjjel — míg elérik a tenger- 

 partot. 



Mint valamennyi nagvobb társaságokba gyüle- 

 kezett élő lényeknél, úgj' a madai'aknál is van- 

 nak — legalább így gondoljuk — vezetők, melj-ek 

 felváltva vezetik és rendezik a vonulást a már sok- 

 szor megjái-t úton. Az én, ugyan nem mérvadó, 

 nézetem szerint az egv'es madárrajok foMonos 

 érintkezésben állanak azokkal, a melyek a par- 

 tokat már elérték, azaz. azok a vonulók, melyek 

 legközeleijb laknak a partokhoz, az utánuk kö- 



möglich gemacht wird. Dann sehen wir z. lì. 

 Schwalben, Bachstelzen u. s. w. bald hoch in 

 : die Luft sich erheben, hald wieder in tieferen 

 Luftschichten Versuche macheu, um gegen die 

 Strömung zu kämpfen, um schliesslich, wenn 

 Alles vergebens gewesen, an trockenen Stellen 

 Schutz gegen Wind, Eegen und Schnee zu 

 ! suchen und resignirt «bessere Zeiten» abzu- 

 j warten, oft aber auch — zu Grunde zu gehen. 

 ! Im Herbst ist die Windrichtung grösstenteils 

 t günstig für den Vogelzug, wie denn überhaui)t 

 I Gegenwind den Flug fördert, Eückwind densel- 

 ben hindert oder ganz unmöglich macht. 



Es ist eine alte Thatsachc — imd bekräftigt 

 nur mein früher Gesagtes, — dass diejenigen 

 ' Zugvögel, welche am spätesten bei uns einlan- 

 ! gen, auch am frühesten fortziehen, und jene, 

 welche der erste Hauch des wiederkehrenden 

 Frühlings gebracht, bis lange in den Herbst 

 hinein bei uns verweilen. Diejenigen Raubvögel, 

 welche unter die Zugvögel gehören, sind ent- 

 weder Kerbtierfresser oder ziehen lediglich 

 ihrer vorangeeilten Beute nach. Sumpf- und 

 AVasservögel flüchten, weil schon kühle, feuchte 

 Dämpfe über den Sümpfen und Gewässern wal- 

 len, die verschiedenen animalischen Wesen 

 sich immer tiefer in den Schlamm wühlen und 

 endlich die glitzernde Eisdecke die Gewässer 

 überzieht. 



Eine beinahe unheimliche Unruhe ergreift 

 beim Herannahen der Zugzeit selbst jene Vögel, 

 welche sich in der Gefangenschaft befinden. 

 Auch in freier Natur eilen sie voll Aufregung 

 hin und her, locken einander, versammeln sich, 

 um, vfie wir dies bei den Schwalben am besten 

 sehen, durch Fhigübungen in grösserer Anzahl, 

 sich für die bevorstehende grosse Eeise vorzu- 

 bereiten und — jilötzlich zu verschwinden. 



Unterwegs stossen andere Flüge, Schwärme 

 und Scharen zu ihnen, oder die rastenden wer- 

 den eingeholt, und so geht es oft Tag und Nacht, 

 meist nur in der Nacht bis zm- Küste. 



Wie bei allen lebenden Wesen, welche sich 

 in grösserer Anzahl vereinigen, gibt es auch 

 bei den Vögeln — so nehmen wir nämlich an — 

 Führer, welche abwechselnd den Zug auf dem 

 schon oft zurückgelegten Weg leiten und regeln. 

 Meiner unmassgeblichen Ansicht nach stehen 

 die einzelneu A'ogelheere in fortwährendem 

 Contact mit jenen bereits an die Küste gelang- 

 ten, d. h. die dem Meeresstrande zunächst woh- 

 nenden Zug\ögel, geben die liichtung für dk- 



