118 



Csak «jó fajokat, kellett meghatái-oztatni s az ilk- 

 tőnek kiadni a saját neve alatt ; a dolgot talán eny- 

 hítheti, hogy a meghatározó szakembernek a leg- 

 melegebb köszönet mindig kijárt. Ez az enumeratio i 

 különben nálunk is divatban volt — akkoron. • j 

 Bbünneb von Wattenwyl udvari tanácsos ezzel j 

 szemben máskép gondolkodott; nézetét ki tudta 

 fejezni ; és miuthogv' ez az újabb iránynak teljesen 

 meg is felelt, tekintélyhez és elismeréshez jutott. 



És ez az irány volt az oka annak is, hogy az or- | 

 thopterologusok refugiumában mélyebben gondol- 

 kozó emberek találkoztak, megismertek és meg is 

 becsülték egjnnást. 



Claus Károly képe előttem lebeg ma is. Külsője 

 inkább ideg, mint izom, — kiiszált hajzat, lángoló 

 szempár, melyből buzgalom és munkakedv sugár- 

 zott; tekintete néha szigoni, sőt szúró is, de belső- 

 jében mégis meg volt az őseredeti német kedélyes- 

 ség, a tőről metszett német professzor; csaknem 

 gyermekes naivságának mintaképe. 



Lankadatlanul, pihenést nem ismerve dolgozott. 

 Tankönyvei, az állattan alapvonalai, kiadásokat ér- 

 tek meg s ma is hü barátok minden szakember író- 

 asztalán. Ez nagy érdem, elég nagy ahhoz, hogy idő 

 előtt a szerzőt nyugdíjba küldjék. 



Nagy gyííjteményemben talán az a legszomorúbb 

 és legkeserűbb levél, a melyben Claus Károly hirül 

 adja, hogy 61 éves korában, abban a korban, a mi- 

 dőn a szakember tudása legszebb gyümölcseit érlel- 

 heti és adhatja át a következő nemzedéknek, őt tan- 

 székétől eltiltották, azzal a megokolással, hogy alatta 

 a zoologia hanyatlásnak indult. Hanyatlásnak ő ál- 

 tala, a ki együtt küzdött és alkotott a legnehezebb 

 átmeneti kor legjobbjaival ! Ez volt számára a halá- 

 los döfés. Ez oly életnek alkonyán, a mely mind- 

 végig a legnemesebb munkának volt szentelve, igaz 

 és megrázó tragoedia. A mint én látom a dolgot, 

 csupán az öregek szemében tragoedia, a kik még 

 apáinktól örököltük a nagyjaink és tanítóink iránti 

 kegyeletet, olyanoktól, a kik még nálunknál is sok- 

 kal naivabbak voltak. 



Az évszázad letünőfélben van : naivság és kegyelet 

 természetesen vele együtt szállnak sirba ; mire is 

 lehetne ezeket használni? 



Azok a nyomok azonban, a melyeket Claus a tu- 

 dás terén hagyott, eltörülhetetlenek. Ő a tudomány- 

 nak igazi dísze volt és örökre az is fog maradni ! 

 Béke poraira. 



Hemiuii Otló. 



sich die guten Arten bcstiiiiini'u und imblizierte sie 

 unter eigenem Namen; als mildernder Umstand 

 möge gelten, dass dem bestimmenden Fachmann 

 der heisseste Dank gespendet wurde. 

 War auch bei ims im Schwange. 

 Hofrat Brunner von Watten^ntl hatte aber, wie 

 gesagt, seine Gedanken, verstand sie in Worte zu 

 kleiden, und diese Gedanken entsprachen vollkom- 

 men der neuen Strömung — dies der Grimd seines 

 Ansehens. 



Dies war auch die Irsache, dass sich dort im Re- 

 fugium Orthopterorum Leute des Gedankens trafen 

 und schätzen lernten. 



Das Bild von Carl Claus steht auch heute noch 

 vor meiner Seele. Mehr Nerv als ^luskel — wirres 

 Haar, flammendes Auge, manchmal stechender 

 Blick ; — voll Eifer und Arbeitslust. Und im inner- 

 sten Wesen doch deutsche Urgemüthlichkeit ; die 

 beinahe kindliche Naivität des echten und rechten 

 deutschen Professors. 



Der Mann arbeitete rastlos. Seine Gnmdzüge — 

 sein Lehrbuch der Zoologie, erlebten Auflagen, sind 

 auch heute noch treue Freunde auf dem Arbeits- 

 tische jedes Fachmannes ; — ein grosses Verdienst, 

 genug dazu um vorzeitig — pensioniert zu werden. 

 Es ist vielleicht der traurigste, bitterste Brief 

 meiner grossen Sammlung, in welchem mir Carl 

 Claus anzeigt, dass er mit 61 Jahren, also in einem 

 Alter, wo der Fachmann seine reifsten Erachte zei- 

 tigen und spenden kann, bei Seite geschafft wurde, 

 mit der Begründung, dass die Zoologie einen Rück- 

 gang erhtten hat. Einen Rückgang durch den Mann, 

 der in der schwersten Uebergangsperiode in der 

 Reihe der Besten mitgekämpft und mitgeschafien 

 hat ! Dies gab ihm den Todesstoss. 



Ist das nicht eine Tragödie ? Freilich ist es eine : 

 wie mir aber scheint, bloss in den Augen der Alten, 

 die wir da die Pietät für unsere Lehrer und Grossen 

 von unseren Vätern ererbt haben — die noch viel 

 naiver waren als wir es sind. 



Das Jahrhundert geht zur Neige und ist uatürhch 

 aller Naivität und aller Pietät bar — wozu könnte 

 man denn auch diese Sachen benützen ? ! 



Die Spuren aber, welche Claus auf dem Gebiete 



des Wissens hinterlassen hat, sind unverwischbar ! 



Er war und bleibt für immer eine Zierde derWis- 



Friede seiuer Asche. 



