299 



itt a fíirktő szinezete ós hang. Az evezők ará- 

 nyait illetőleg azt mondhatom, hogy ezekkel 

 szemben ornithologiai pályám folj'amán meg- 

 lehetős gyanakodó lettem és a szárnyaikatát 

 ma már egyáltalában nem tartom oly állandó- 

 nak, legalább a mi a kis fajokat illeti, mint a 

 hogy azt széltében hiszik. Sőt úgy vélekedem, 

 hogy az evezők viszonyainak túlságosan cí///- 

 olilaiii és nyomatékos hangsúlyozása egyik oka 

 annak a zavarnak, mely az egyes fajok elkülö- 

 nítésénél éppen újabb időben merült fel ismét 

 és azt hiszem, hogy a nehezen elkülöníthető 

 nádi poszáták, füzikék etc. csoportját csak akkor 

 tisztázhatjuk majd teljesen, ha a szárnyalkatok 

 zsarnoki nyűgétől megszabadítjuk magunkat. 



AidKíht ci-ishihi.Ahúbos pacsirta mindenütt, 

 a hol csak megfordultam feltűnően gyakori volt. 

 Febr. 23 egy már összepárosodott láthatólag 

 igen vén búbos pacsirta párt ejtettem el. A nős- 

 tény mellcsontja mintha liszttel lett volna be- 

 hintve és undorító penészes hiillaszagot árasz- 

 tott. Láthatólag egy gomba idézte elő ezt a be- 

 tegséget. Párjának beteg lábai voltak. Körmei 

 részben hiányoztak és ujjai erősen meg voltak 

 dagadva, úgj^ hogy helyenként valóságos gu- 

 mókká vastagodtak. 



Aldiiilii (irmisis a kenderikékkel előszeretet- 

 tel vegyült közös csapatokba. Sajátságos, hogy 

 az Alföld földmivelöi igen káros madárnak tart- 

 ják a szántó pacsirtát, mely szerintük főleg ten- 

 gerit eszik ! 



Eiiilirrizii cilriiirlld. Feltűnő, hogy a czitrom 

 sármány az Alföld nádas tavainak vidékén nem 

 költ, hanem itt csak téli vendég. Februárban 

 mindenütt gyakori volt, de már márczius elején 

 teljesen eltűnt. 



Emhrrizii ■■ichocniclus. Azok a nádi sár- 

 mányok, melyeket vonuláson lőttem a typikus 

 formához tartoztak, habár aránytalanul erős 

 csőreikkel az ifitcriticdiá-xa. emlékeztették. De az 

 Alföld fészkelő madarai, melyek közül az idén 

 is sok áttelelt, tj'pikus iiileriitcdiá-k. 



Passer doìiteslicus. Február 27-én házi gaz- 

 dám csűrjéről egy szép veréb albinot lőttem le. 

 Szine feketebarna, lába világosburua, körmei 



Artkennzeichen gelten lassen kann. Dasselbe 

 liegt hier vielmehr in der Bürzelfleckung und 

 in der Stimme. Speciell gegen die Schwingon- 

 verhältnisse bin ich im Laufe meiner ornitholo- 

 gischen Praxis ziemlich misstrauisch geworden 

 und halte heute die Plastik des Flügels keines- 

 wegs für so konstant, als man gemeiniglich 

 annimmt, wenigstens nicht bei Kleinvögeln. Ich 

 I glaube sogar, dass das allzu nachdrükhche und 

 i'iiisi'ili(/f> Betonen der Schwingenverhältnisse 

 mit Schuld ist an der Verwirrung, welche gerade 

 neuerdings wieder bezüglich der Definition ge- 

 wisser Formen eingetreten ist, und dass es 

 nicht eher gelingen wird, in die schwierigen 

 Kohr- und Laubsängergruppen u. n. völlige 

 Klarheit zu bringen, ehe wir uns nicht von 

 dem tyrannischen Wüste der Flügelformelu 

 frei machen. 



Aliiiiilii crisdila. Die Haubenlerche war in 

 allen von inir besuchten Gegenden ausseror- 

 dentlich gemein. Am 23. Februar schoss ich 

 ein schon gepaartes und anscheinend sehr altes 

 Pärchen. Bei dem Weibchen zeigte sich das 

 ganze Sternum wie mit Mehl bestäubt und 

 strömte einen widiúgen, moderig-schimmligen 

 Geruch aus. Augenscheinlich handelte es sich 

 um eine durch Pilze hervorgerufene Krankheit. 

 Das & dieses y hatte kranke Fusse. Die Krallen 

 fehlten z. T. und die Zehen waren stark ge- 

 schwollen, stellenweise zu förmlichen Klumpen 

 verdickt. 



Ahiudii arveiisis schlug sieh auf dem Zuge 

 gern mit Hänflingen zu gemeinsamen Flü- 

 gen zusammen. Merkwürdigerweise halten die 

 Bauern des Alföld die Feldlerche für einen sehr 

 schädlichen Vogel, der ihrer Meinung nach 

 hauptsächhch Kukuruz frisst ! 



Eiiibcriza citrindla. Auffällige rwei se fehlt 

 der Goldammer der Eohrteichgegend des Alföld 

 als Brutvogel und ist hier nur Wintergast. Im 

 Februar war er allenthalben häufig, aber schon 

 Anfang März völlig verschwunden. 



Eiidicrizd schociüchis. Die Eohrammern, 

 welche ich auf dem Zuge schoss, erwiesen sich 

 als zur typischen Form gehörig, wenn auch 

 dm-ch verhältnismässig starke Schnäbel schon 

 an intermedia erinnernd. Die Brutvögel des 

 Alföld aber, von denen heuer auch viele über- 

 winterten, sind echte iHtci'tncdia. 



Risscr doiiiesticKs. Am 27. Februar schoss 

 ich vom Scheuueudache meines Wirtes einen 

 schönen Sperliugsalbiuu heraln Derselbe hatte 



