302 



sabbili! vannak, ellenkező osotbeu pedigkeringve. 

 Hangja a nyaktekerőére is emlékeztet: «Thieg, 

 tlie,tlie,» miközben az első szótagban az «e» szin- 

 tén hallható. Gyengédebb, magasabb és modula- 

 tiója finomabb, mint a ^'////yníí7(/».s-é.Párzáselőtt 

 gyakran ismételik, mindig halkabban és gyön- 

 gédebben míg végre elhal egy benső enyelgő sutto- 

 gásban. Nem vadak, de nem is annyira bután 

 bizalmasak, mint a hogy azt gyakran híresztelték. 

 Igen nagy ellenszenvet tanúsítanak a látócsövön 

 át történő megvizsgálás iránt . . . Délután még két 

 fészket találtam az emiitettek közvetlen közelé- 

 ben, a legtávolabbi csak 75 lépésnyire volt a kert- 

 től, és 125 lépésnyire a legközelebbi gazdasági 

 épülettől. A kék vércse előszeretettel ereszkedik a 

 szarkafészek tetőzetére. Ha egy másik him is oda- 

 jön, akkor a tulajdonos rendesen elűzi, a mi 

 azonban úgy látszik sehogy se tetszik a nőstény- 

 nek, mert házastársát a leggyöngédebb hangok- 

 kal iparkodik visszahívni. E hangok schémája 

 körülbelől: «sirrr szirrr irrr sirrr irrr szirrr;« 

 e mellett egészen vércseszerü «ki ki kie» hang- 

 juk is van. A rendes üdvözlési formát «Tlie tie 

 klie ti ti ti ti ti ti- D-vel egészen jól lehet vissza- 

 adni. A fészkelési helynél igen nagy lármát 

 csapnak, pedig őszi vonulásuk alkalmával igen 

 csendes madaraknak ismertem meg őket. A rossz 

 idő elnémítja őket, s általában igen deprimálólag 

 hat rájuk. A nőstények jóval kisebb számban 

 vannak, úgy látszik még nem érkeztek be mind- 

 nyájan. Esténkínt társaságokban vadásznak a 

 szántóföldek fölött, de minden bizalmasságok 

 daczára is majdnem mindig lőtávolon kívül 

 maradnak. Látó csövemen keresztül többször 

 egész világosan láthatom, a mint kapásra kész 

 ujjaikat ferdén előretartják. Ha azonban játszva 

 keringenek, akkor hátrafelé nyújtják az alsó 

 farkfedök alá. A tulajdonképpeni vadászás folya- 

 mán úgy szólván soha sem szitálnak, hanem 

 többnyire csak akkor, ha zsákmányukat már 

 felszedték. Mikor zsákmány után indulnak, 

 akkor alacsonyan, szép szögeket és iveket ké- 

 pezve haladnak el a föld felett s éles szemük- 

 kel mindent megvizsgálnak. Ha a repülésben 

 nem különböznének annyira, úgy vadászatukat 

 inkább a réti kányák kémjárataihoz, mint a 

 vércsékéihez lehetne hasonlítani. 



Április 2 1 -én Kalocsára mentemkor, egy a táv- 



kreisend, wenn dies nicht der Fall ist. Die 

 Stimme erinnert mich sehr an die des Wende- 

 halses: «Tlieg, tlie, tliei>, wobei in der ersten 

 Silbe des e etwas mitklingt. Sie ist zarter, höher 

 und feiner moduliert als wie bei tinnunculus. 

 Vor der Paarung wird sie oft wiederholt, immer 

 leiser und zärtlicher und erstirbt schliesslich 

 in einem innig kosenden Geflüster. Die Begat- 

 tung wird unter vielem Geflatter meist im 

 Neste vollzogen. Sie sind nicht scheu, aber 

 auch nicht so dumm -vertraut, wie sie vielfach 

 geschildert werden. Das Anstarren durch den 

 Krimstecher mögen sie gar nicht leiden ! . . . 

 Am Nachmittage noch zwei Nester in unmittel- 

 barer Nähe der bisherigen gefunden, das äus- 

 serste nur 75 Schritt vom Garten und 125 von 

 den nächsten Wirtschaftsgebäuden. Mit Vorliebe 

 blocken die Fälkchen oben auf der Haube der 

 Elsternester auf. Kommt hier ein zweites Männ- 

 chen dazu, so wird es wohl vom ersten verjagt, 

 was aber dem Weibchen gar nicht recht zu sein 

 scheint, indem es mit den zärtlichsten Tönen 

 den Gatten zurückzurufen bemüht ist. Diese 

 Töne klingen wie: eSchrirr, sirrr, irrr, schirrr, 

 irrr, sirrr»; auch haben sie noch ein ganz turm- 

 falkenartiges «ki ki kie». Die gewöhnliche Be- 

 grüssungsformel lässt sich gut wiedergeben mit 

 «Tlie tie klie ti ti ti ti title». Sie vollfüh- 

 ren bier am Brutplatze sehr viel Lärm, während 

 ich sie vom Herbstzuge aus nur als stille Vögel 

 kenne. Schlechtes Wetter macht sie verstummen 

 und scheint überhaupt sehr deprimierend auf 

 ihre Stimmung einzuwirken. Die J J sind be- 

 deutend in der Minderzahl, wahrscheinlich noch 

 nich alle eingetroffen. Abends jagen sie gesell- 

 schaftsweise über den Saatfeldern, halten sich 

 aber dabei trotz aller Zutraulichkeit fast stets 

 ausser Schrotschussweite. Durch den Krimste- 

 cher kann ich mehrmals ganz deutlich sehen, 

 wie die ersten Fänge dabei schräg nach vorn 

 vorgestreckt und geöffnet sind. Wenn sie aber 

 32)ielend ihre Schwebekreise ziehen, so legen 

 sie sie lang unter die Schwanzdecke nach hin- 

 ten. Bei der eigentlichen Jagd rütteln sie fast 

 gar nicht, sondern meist nur dann, wenn sie 

 ein Beutetier aufgenommen haben. Sie streichen 

 vielmehr in schönen Winkeln und Bogen nied- 

 rig und scharf ausspähend über der Erde hin. 

 Das Ganze liesse sich eher mit dem Revieren 

 der Weihen wie mit dem Jagen des Turmfalken 

 vergleichen, wenn der Flug nicht so völlig ver- 

 schieden wäre ... 21. April: Bei einer Fahrt 



