303 



irdasodrouyon ülő kék vércse annyira bevárja 

 a kocsit, hogy a kocsis könnyű ontorcsapassal 

 kényszeríti az elszállásra. 



Slri.r jliiiiiiiiiui. Márczius 23-án egy Eevitzky 

 melletti kis ligetben egy holt, sajnos már nagyon 

 is feloszlásnak indult lángbaglyot találtam. 

 Ez igen kicsi, s a legsötétebb szinü példány volt 

 a mely valaha elembe került. Egész alsó fele 

 intenzív rozsduszinü volt. 



Oíu.s vi(l(/(iris. Hauer úr vejével együtt egy- 

 szer meglehetős pufogatást folytattam a bojári 

 varjukoloniában, hogy anyagot szerezzek ma- 

 gamnak gyomortartalmak vizsgálatára. Meg- 

 lehetősen elbámultam, mikor azután egy 

 fülesbaglyot láttam egy fán, melynek közvetlen 

 közelében dördültek el lövéseink. Fegyveremet 

 néhány lépésnyi távolságból ismét elsütöttem, 

 de a bizalmas madár nem repült el. Aztán per- 

 ezekig vizsgáltam messzelátómon keresztül, a 

 mire ő csak nevetséges arczfintorításokkal 

 felelt. A varjak és csókák legkevésbbé sem bán- 

 tották. 



Fiilica (lira. A szárcsák tudvalevőleg nem 

 igen férnek meg a tőkés ruczákkal, a csörgő és 

 kereze ruczákkal azonban úgy látszik inkább 

 barátkoznak. Legalább a Nádasrét nyilt víztük- 

 rein gyakran láttam e három fajt órákig is 

 össsze-vissza keveredve, a nélkül hogy a leg- 

 kisebb czivakodás is előfordult volna. Egy este 

 alkalmam volt megfigyelni, hogy hogyan véde- 

 keznek a szárcsák a különböző ragadozók ellen, 

 melyeket egymástól is nagyon jól meg tudnak 

 különböztetni. Ez a védekezésük teljesen azonos 

 a ruczáknak már régen ismeretes módszerével. 

 Egy rétisas közeledésére a levegőbe emelked- 

 nek, egy Falco pn-curiimíi előtt a vizre bocsát- 

 koztak. Erre jött egy A>ilin'jj(űimib((rÍHS. A szár- 

 csák akkor szorosan egymásmellé húzódtak, 

 szárnyaikkal és lábaikkal gyorsan verdesték a 

 vizet, úgy hogy tömegességük folytán meny- 

 dörgésszerü zaj és oly sűrű párakör keletkezett 

 körülöttük, hogy a héja nem láthatott. Mindazon- 

 által többször repült rajta keresztül s huzamo- 

 sabb ideig egész alacsonyan a víz fölött tartóz- 

 kodott egy nádfal védelme alatt, de nem tudta 



nach Kalocsa sitzt ein Rotfussfaik auf dem 

 Telegrafendraht und lässt den Wagen so dicht 

 vorbeipassieren, dass der Kutscher ihn durch 

 einen leichten Peitschenhieb zum Abfliegen 

 nötigt». 



Sti'ix flammea. In einem kleinen Gehölze bei 

 Revitzky fand ich am 23. März eine tote, leider 

 schon zu stark in Verwesung übergangene 

 Schleiereule. Selbige war auffallend klein und 

 das dunkelste Exemplar, das mir je vorgekom- 

 men ist. Die ganze Unterseite erschien intensiv 

 rostfarbig. 



Otuf. vulijaris. Einmal unterhielt ich gemein- 

 sam mit dem Schwiegersohne des Herrn von 

 Hauer bei der Saatkrähenkolonie von Bojár 

 eine ziemliche Kanonade, um mir Material zu 

 Magenuntersuchungen zu verschaffen. Nicht 

 wenig erstaunt war ich deshalb, iiitcltiicr eine 

 Ohreule auf einem Baume sitzen zu sehen, in 

 dessen unmittelbarer Nähe mehrere Schüsse ge- 

 fallen waren. Ich schoss noch einmal wenige 

 Schritte davon, ohne dass der zutrauliche Vogel 

 wegflog. Auf minutenlanges Betrachten mit dem 

 Ki-imstecher reagierte er nur durch possirliches 

 Grimassenschneiden. Von den Krähen und 

 Dohlen wurde die Eule nicht im geringsten 

 belästigt. 



Fulica atra. Während die Wasserhühner sich 

 bekanntlich mit den Stockenten schlecht ver- 

 tragen, scheint dieses bezüglich der Krick- und 

 Knäkenten weniger der Fall zu sein. Wenig- 

 stens sah ich auf den grossen Wasserbänken 

 des Sumpfes Nádas-rét diese drei Arten oft 

 stundenlang vollständig durcheinander gemischt, 

 ohne dass die geringsten Streitigkeiten vorka- 

 men. Einmal beobachtete ich ebenda, wie sich 

 die Wasserhühner gegen die verschiedenen 

 Raubvögel schützten, die sie recht wohl von 

 einander zu unterscheiden wussten. Es geschah 

 dies in ganz derselben Weise, wie es von den 

 Enten längst bekannt ist. Beim Nahen eines 

 Seeadlers erhoben sie sich in die Lüfte, vor 

 emevn Falco pereyrinus iielevL sie aufs Wasser. 

 Dann kam ein AhIkv pahmihariaii. Da rückten 

 die Blesshüner dicht zusammen und schlugen 

 mit Füssen und Flügeln heftig aufs Wasser, 

 wodurch bei ihrer Massenhaftigkeit ein don- 

 nerndes Getöse und ein so dichter Stapbregen 

 entstand, dass der Habicht dadurch am Sehen 

 gehindert wurde. Er durchflog ihn trotzdem 

 mehrmals und hielt sich lange ganz niedrig 

 über (lern Wasser hinter einer Rohrwand, ver- 

 39* 



