:í1: 



duina, i'ppin ezért inkáhh hazánk keleti részei- 

 ben, mint a nyugatiakban gondolnám. Az, liogy 

 egyetlen íjéldány - még pedig a költés szaká- 

 ban — Cs.-Somorján került s az erdélyiek nem 

 különböznek a typikus színezetüektöl, azt lát- 

 szik bizonyítani, hogy csak egyéni eltérésről van 

 szó. Sajnos, én a csallóközi példányt nem ve- 

 hettem szemügj're ; de addig, míg több darab 

 «C(t!<iiiiis» nem fordul elő Magyarországon, ezt 

 a fajtát orniszunkba jogosan nem tartom fel- 

 veendőnek. 



Tudjuk, hogy változékonyságra ]iajl(> fajok 

 egyénei l)izonyos eltérő jegyeket, melyek föld- 

 rajzi elterjedésök körének bizonyos pontjain 

 egész alaksorozatot egységesen bélj'egeznek, 

 néha — de teljesen szabálytalanul, esetlege- 

 sen — még a faj typikus alakjainak előfordulási 

 területén is mutatnak. Más szóval, némely faj- 

 nak meg van ii hajlandósága, hogy pl. bizonyos 

 testrésze világosabbá vagy sötétebbé válik el- 

 terjedésének szélső határai felé ; pl. a vízi-rigó 

 hasa északon fekete-barna, délen rozsdás ; a 

 zsezse farcsíkja Angliában barnás-fehér, sötéten 

 foltozott, Grönlandban és Szibériában egyszínű 

 fehér stb. 



A függő czinegéknek is úgy mondhatnám 

 faji sajátossága az a hajlandóság, hogy kelet 

 felé — főleg a melegebb években — hátuk 

 élénkebben megbarnul s fejük is gesztenyebar- 

 nába hajlik, mely szélsőségében annyira kifeje- 

 zett, hogy az egész fejbúbot ily szinű sapka bo- 



Ha a typikus — tehát szürke fejű — függő- 

 czinegék elterjedési körében véletlenül akad 

 egy jíéldány, mely némileg a keleti fajtának szí- 

 nezetét mutatja, ezt megemlíteni igen is érde- 

 mes, de ez egyetlen esetből nyomban azt kö- 

 vetkeztetni, hogy a keleti fajta nálunk előfor- 

 dul, ehhez szerintem mindenesetre szó fér.* 



* Épp így nem lehetne egy, a költés szakában, 

 Angliában elejtett fehér farcsikú, egész alapszíneze- 

 tében szürkéi? zsersét Cnniicihhui iwrnnnanni exilipes 

 fajtának határozni. 



darum glaube ich, dass, im Falle diese Form bei 

 uns vorkäme, wir sie in den östlichen, nicht 

 in den westlichen Teilen des Landes finden 

 müssten. Der Umstand, dass ein einzelnes 

 Exemplar von Cs. Somorja (also mehr 

 West-Ungarn) - noch dazu in der Brutzeit — 

 erlegt wurde und die in Siebenbürgen vorkom- 

 menden Beutelmeisen von den typisch gefärb- 

 ten Exemplaren nicht abweichen, scheint darauf 

 hinzuweisen, dass wir es mit einer individuellen 

 Aberi'ation zu thun haben. Leider sah ich das 

 aus der Csallóköz stammende Exemplar nicht, 

 glaube aber, dass diese Subspecies in der 

 Landesfauna nicht mit aufgezählt werden kann, 

 so lange wir keine Serie davon erhalten. Wir 

 wissen ja, dass Individuen von zur Abänderung 

 neigenden Arten, gewisse Merkmale, welche in 

 bestimmten Gebieten ihres Verbreitungskreises 

 ganze Formenreihen einheitlich kennzeichnen, 

 manchesmal auch — obzwar immer gelegent- 

 lich, regellos — indem von der typischen Form 

 besiedelten Gebiete aufti-eten. Mit anderen Wor- 

 ten, hat manche Art die Neigung, dass z. B. die 

 Färbung eines ihrer Körperteile nach der 

 Grenze ihres Verbreitungsgebietes hin verschie- 

 dene Farbennuancen zeigt. So hat das Bauch- 

 gefieder der Wasserschmätzer die entschiedene 

 Neigitng im Norden zu Schwarzbraun, im 

 Süden zu Rostroth ; oder der Bürzel der Lein- 

 finken in England und in West-Europa zu 

 Bräunlichweiss mit dunklen Schaftflecken, da- 

 gegen in Grönland, Sibirien zu Eeinweiss ohne 

 Schaftflecken. Die Färbung der Beutelmeisen 

 scheint auch die Neigung zu haben im Osten, 

 vielmehr im Süd-Osten, zu einem intensiver 

 braunen Fiücken und zu einer braunen Kopf- 

 zeichnung, welche beim typischen caspins den 

 ganzen Oberkopf kappenartig bedeckt und eine 

 kastanienbraune Färbung annimmt. Wenn 

 sich, zufälligerweise, in dem von typischen — 

 also «grauköpfigen»— Beutelmeisen bewohnten 

 Gebiet, unter «typischen« Exemplaren, ein ein- 

 zelnes, in seiner Färbung an die östliche Form 

 hinneigendes Exemplar findet, so ist das meiner 

 Ansicht nach wohl erwähnenswert, kann aber 

 noch kein unumstösslicher Beweis für das Vor- 

 kommen der Subspecies im Lande sein.* 



* Ebensowenig dürfte man ein in England in der 

 Brutzeit erlegtes Exemplar, welches vielleicht einen 

 weissen Bürzel und graue Grundfarbe im Gesamt- 

 Colorit zeigt, als Cannabina hornemanni exiiipes 

 ansprechen. 



41* 



