33^2 



a vörösbegy előcsillanó kedves alakját, sugárzó 

 kifejezésteli szemét, az ágak közt a szorgosan 

 keresgélő tarka czinegék örökké mozgó rajait, a 

 fat(nzstl<iii üjíTesen kúszó ezifra harkályokat, 

 a ln^\\ila,L: IVilött fenséges biztonsággal ke- 

 rengij iiatahnas sast, a nyilaló sólymot, a friss 

 lomb közül kisárgáló aranymálinkót, a patak 

 fölött elsurranó, drágakőre emlékeztető jégma- 

 darat, a gabnakereszteken üldögélő szalakótát, 

 a tóságok tarka-barka szárnyas népét, a ki- 

 ragyogó, fehér, nemes kócsaggal, a rónán legelő 

 nagy túzokot és a délczeg darvakat és annyi sok 

 mást: hát bizony bevallhatjuk, hogy szemünk 

 megakad rajtuk s mindannyiakat ftzépnck is 

 találjuk. 



Mindezekben utaltunk már azokra a szem- 

 pontokra, melyek a madarak megvédelmezését 

 lelkünkre kötik. Oltalmunkat tehát követeli : 



1. a szép iránt való érzékünk; 



2. anyagi érdekünk ; és 



3. emberi érzületünk. 



Következik ebből, hogy mivel mindegyiknek 

 van aestetikai értéke, csakis a föltétlenül ártal- 

 masakat tizedeljük, de emberségesen, ne kínozva, 

 mert a madár is érez ; az alkalmilag károsak 

 ellen csak védekezzünk ; a közönyös és hasznos 

 fajokat ellenben kíméljük, éi:)pen úgy, mint istá- 

 poljuk nyilvános tereinken, kertjeinkben a dísz- 

 bokrokat és virágokat; sőt amennyire módunk- 

 ban áll, törekedjünk szaporodásukat előmozdí- 

 tani, számukat megnöveszteni s ellenségeik ellen 

 őket megoltalmazni. 



Mindez oly egyszerű, oly igaz ! szinte lehe- 

 tetlennek vélnénk, hogy a gyakorlatban még sem 

 cselekszik így az ember. 



Sőt ellenkezőleg. 



Fejlődésünkben, a műveltségben elért nagy- 

 szerű eredményeinkre büszkén fogjuk nem- 

 sokára üdvözölni a XX-ík század hajnalát, egy 

 új időszak kezdetét. Önkénytelenül visszatekin- 

 tünk a multakra, arra a nagy időre, mely elfolyt 

 azóta, mióta az ember a Földön, a diluvium 

 korában, kezdte megvetni lábát s pattintgatott 

 tűzkőből készített • nyilaival sebezte halálra a 

 délczeg ős szarvast. Azóta elértük, hogy gondo- 



liche Gestalt des Eothkehlcbens auftauchen 

 sieht, ihre leuchtenden, ausdrucksvollen Augen, 

 im Gezweige die ewig in Bewegung begriffenen 

 Schwärme der emsig suchenden, bunten Mei- 

 sen, die auf den Baumstämmen meisterhaft 

 kletternden zierlichen Spechte, den über der 

 Gebirgswelt mit majestätischer Sicherheit krei- 

 senden Adler, den dahinschiessenden Falken, 

 den vom frischen Laube sich hebenden gelben 

 Pirol, den über den Bach schwirrenden, an 

 Edelsteine erinnernden Eisvogel, die auf den 

 Kornmandeln sitzende Blaurake, das bunte be- 

 fiederte Volk der Gewässer mit dem blendend 

 weissen Edelreiher, den auf der Ebene weiden- 

 den Trappen und die anmuthigen Kraniche und 

 so viele andere : dann wird man gestehen, dass 

 sie in die Augen fallen und sie insgesammt 

 scliön sind. 



In all diesem wurde schon auf jene Gesichts- 

 punkte hingewiesen, welche uns den Schutz 

 der Vögel ans Herz legen. Unser Schutz wird 

 gefordert : 



1. durch unseren Sf]iniiltrif^><liin ; 



2. durch unser iniilcrii'llr^ Interesse; 



3. durch unser Me uscii ticlil.ritsgefühl. 

 Hieraus folgt, nachdem jeder ästhetischen 



Werth besitzt, dass nur die unbedingt schäd- 

 lichen zu dezimieren sind, aber auf menschliche 

 Weise, nicht durch Qualen, denn auch der 

 Vogel fühlt ; gegen die gelegentlich schädlichen 

 soll nur abwehrend vorgeschritten werden, hin- 

 gegen die indifferenten und nützlichen Arten 

 sollen ebenso geschont werden, wie die an un- 

 seren öffentlichen Plätzen und in unseren Gär- 

 ten gepflegten Ziersträucher und Blumen ; ja es 

 soll sogar nach Möglichkeit getrachtet werden 

 ihre Vermehrung zu fördern, ihre Zahl zu ver- 

 grössern und sie gegen ihre Feinde zu be- 

 schützen. 



Dies alles ist so einfach, so wahr ! dass es 

 unglaublich erscheint, dass der Mensch in der 

 Wirklichkeit doch nicht darnach handelt. 



Im Gegentheile. 



Stolz auf unsere Entwickelung, auf die gross- 

 artigen Errungenschaften der Kultur, begrüssen 

 wir bald die Morgenröthe des XX. Jahrhun- 

 derts, den Anfang eines neiien Zeitabschnittes. 

 Unwillkürlich bhcken wir zurück in die Ver- 

 gangenheit, auf jene lange Zeit, die vei"floss, 

 seitdem der Mensch zm Diluvialzeit auf der 

 Erde erschien und den anmuthigen Urhirsch 

 mit der vom Feuersteine abgesprengten Pfeil- 



