sadalom különböző rétegeibe szivárogni, sőt 

 töi-vényes intézkedésekre is vezetett. 



Nagyon is idejében lépett föl Gloger, mert a 

 kezdeményezés égetően szükséges volt, hiszen 

 a madarak fogyása már sok helyt igen szembe- 

 tűnően mutatkozott. Okozta és okozza ma is 

 számuk folytonos megcsaj^panását, mely kivált 

 némely fajoknál kirivo : az műterek pusztílása 

 és a kuUura íérfocilalám. 



Liebe igazán jól mondhatta: «Ami kötelessé- 

 günk a természetet lehetőleg érintetlenségében 

 meghagyni, a mennyire ezt a létért való állandó 

 harczban és kultúránk mellett tehetjük». Am a 

 kultúra legfőbb oka a vadállatok fogyásának ; 

 még pedig minél fejlődöttebb, annál inkább az. 



Csak a mi saját viszonyainkat véve, mit ta- 

 pasztalhatunk ? 



Tapasztalhatjuk, hogy az a híres madárböség, 

 mely hazánkba csalta még e század derekán és 

 később is a külföldi természetvizsgálókat, s mely- 

 ről azok áiiiiilattal eltelve irtak és beszéltek, s 

 különösen mocsári-, vizi madárvilágunkat ma- 

 gasztalva, kiemelték, hogy ehhez fogható élet 

 csak az északi madárhegyek táján bontakozik 

 ki, de nem hasonlít ahhoz, mert ott a kevés faj 

 egyhangúbbá teszi a képet, holott nálunk éppen 

 a fajok nagy számának uralkodása megtarkitja 



azt ; ez a híres madárbőség csak volt, ma 



már ennek vége van. Szemlátomást pusztul, fogj' 

 szárnyas népünk, mert a kultúra elvonja tőlük 

 az életföltételeket, megsemmisíti lakóhelyeiket. 

 Az őamocsarak megszűnnek, a nagy kiterjedésű 

 lápok, mocsarak, semlyékes területek elasznak, 

 vadvizeinket mesterséges mederbe szorítja a 

 mérnöki munka ; a fölöslöges vagy kényelmet- 

 len álló vizeket, tavakat lecsapoljuk ; kiöntések, 

 rétségek, óriási kaszálók, nádságok, zsombékos 

 ingoványok, tóságok helyén, ott, a hol még pár 

 évvel ezelőtt különböző gémek, kárókatonák, 

 hatlak, sirályok stb. népes fészektelepei állot- 

 tak, a hol a gödény fogta a halat, a hol a daru 

 és kócsag házi békéjét élvezte, ma az ekevas 

 hasogatja a barázdákat, túrja a kövér televényt, 

 ostort pattogtatva nógatja a szántó igában járó 

 jószágát, kaszapengés és aratók vidám szóvál- 



dringen beginnt, ja schon zu gesetzlichen Ver- 

 fügungen geführt. 



Es war hoch an der Zeit, dass Gloger auftrat, 

 ■weil eine Initiative schon äusserst nothwendig 

 war, war ja doch das Schwinden der Vögel 

 schon vieler Orten sehr auffallend. Das stete 

 Schwinden ihrer Zahl, vorherrschend bei gewis- 

 sen Arten wurde und wird aui-li heute noch 

 verursacht: ilureli ille \'erhi'eriiiiiii'i/ iler Mi'ii- 

 sciieii und durch das Ausbreih'/i dei' Kiilltir. 

 Wirklich sehr treffend sagte Liebe: «Unsere 

 Pflicht ist, die Natur so viel als möglich unbe- 

 rührt zu lassen, so weit uns dies im fortwäh- 

 renden Kampf ums Dasein und bei unserer 

 Kultur möglich ist.» Nun ist aber die Kultur 

 HuuptarHu.ciie des Schwindens der wilden 

 Thiere; und zwar desto mehr, je entwickelter 

 sie ist. Was erfahren wir nur in Bezug auf un- 

 sere eigenen Verhältnisse? 



Wir erfahren, dass der berühmte Vogelreich- 

 thum, der noch zu Mitte dieses Jahrhunderts, 

 ja selbst später noch die ausländischen Natur- 

 forscher in unser Vaterland lockte, und von 

 dem sie mit Verwimderung in Wort und Schrift 

 berichteten und besonders unsere Sumpfvogel- 

 fauna rühmend, hervorhoben, dass sich ein 

 ähnliches Leben nur auf den nordischen Vogel- 

 bergen entfalte, nur mit dem Unterschiede, dass 

 dort die wenigen Arten ein monotones Bild ab- 

 geben, wohingegen es sich bei uns gerade durch 

 das Vorherrschen der grossen Artenzahl man- 

 nigfaltiger gestaltet; dieser berühmte Vogel- 

 reichthum war, ist aber heute nicht mehr. Zu- 

 sehens schwindet unser befiedertes Volk, weil 

 ihm die Kultur die Bedingungen zum Leben 

 entzieht, ihm seine Wohnungen zerstört. Die 

 Ursümpfe hören auf, die ausgedehnten Moore, 

 Sümpfe und morastigen Strecken vertrocknen, 

 unsere Binnenwässer werden durch die Hände 

 der Ingenieure in künstliche Bette gedrängt; 

 die überflüssigen oder lästigen Giwässer und 

 Teiche werden abgelassen ; an Stclh der Innun- 

 dations-Gebiete, Eiethe, riesiger Wieseugründe, 

 Eöhrichte, Torfmoore und Teiche, dort, wo noch 

 vor einigen Jahren die Brutkolonien verschie- 

 dener Beiher, Kormorane, Ibise, Möven unter 

 anderer standen, wo Pelikane fischten, wo 

 Kraniche und Silberreiher häuslichen Frieden 

 genossen, zieht heute der Pflug den fetten Bo- 

 den aufwühlend seine Furchen und treibt mit 

 Peitschengeknalle der Landmann sein Zugvieh 

 an, und statt dem Geplauder des Schilfsängers, 



