, melyek létföltétele az odvas, ven fák 



És mennyi fészkelésre, megbúzódásra alkal- 

 mas bokor, gazos bely — melyek az árkokat, 

 táblákat, birtokrészeket szegélyezik — esik az 

 irtókapa és fejsze áldozatául; bány erdőt vág- 

 nak ki, azért, mert a szántóföld több jövedelmet 

 kinál. 



Szóval, a természetet eredetiségéből kivetkőz- 

 tetjük, képét megmásítjuk s ezzel mindig több 

 és több madárnak a megélhetésre szükséges té- 

 nyezőket semmisítjük meg. Vesznek, pusztul- 

 nak, mint pusztultak a rézbőrűek wigwamjai, 

 mikor a fehér ember beözönlött az amerikai ős- 

 erdőkbe és a mérhetetlen prairiekbe ; kevesbed- 

 nek és összeszorulnak, mint a lappok, kiket 

 ugyancsak a fehér ember felnyomott a Jeges- 

 tenger kietlen partvidékeire, a fjeldek hómezőire, 

 hol csak tarándszarvasaiknak kerül még moh és 

 zuzmó táplálék. 



A kultúra nyomán járó építkezések is soka- 

 sították a madaraink életére veszélyes tényezők 

 számát. A telegráf drótjai — mint valami óriási 

 pókháló — behálózzák a föld jókora részét; 

 hány madár repül neki a drótoknak s hull alá 

 szárnyaszegetten ? Nem kicsinylendő az így el- 

 veszők száma. Sok vasúti őr beszélhetne erről, 

 hiszen előfordul, hogy oly pontokon, melyeken 

 költözködéskor igen élénk mozgalom uralkodik, 

 a telegráfdrótokon magukat agyonütő mada- 

 rakra, efféle alkalmazottak, mint rendes jövede- 

 lemfoi-rásukra, számítanak. És hány ezer meg 

 ezer költözködő madár veszti naponként életét 

 a világító tornyokon ! Olvashatunk statisztikai 

 kimutatásokat, melyek tanúsítják, hogy néha 

 egyetlen világító toronynak, egj'etlen éjszakán, 

 több ezer madár neki repült s agyon vágódott. 



Azonban mindezekbe bele kell nyugodnunk. 

 Nem segíthetünk, még akkor sem, ha sok tekin- 

 tetben be is látjuk, hogy a haladás túlságos 

 erőszakos siettetése inkább csak pillanatnyi 

 nagyobb hasznot kinál és később érzékeny visz- 

 szahatást szül ; mert a csábítás, hogy mielőbb 



deren Lebensbedingung eine grosse Anzahl 

 hohler alter Bäume ist. 



Und wie viele zum Nisten, zum Verbergen 

 geeignete Gesträuche, Unkräuter, mit welchen 

 Gräben, Tafeln und Güterparzellen eingefasst 

 sind, fallen der rodenden Haixe oder Hacke 

 zum Opfer; wie viele Wälder werden gerodet 

 deshalb, weil das Ackerland sich besser zu ent- 

 lohnen verspricht. 



Mit einem Worte, wir entkleiden die Natur 

 ihrer Ursprünglichkeit, wir verändern ihr Ant- 

 litz und dadurch zerstören wir immer mehr 

 und mehr Vögeln die Möglichkeit zu ihrer 

 Existenz. Sie gehen zu gründe und verschwin- 

 den, wie die Wigwams der Rothhäute ver- 

 schwanden, als der Weisse die amerikanischen 

 Urwälder und unermesslichen Prairien über- 

 fluthete ; sie werden vermindert und zusammen- 

 gedrängt wie die Lappen, die ebenfalls von den 

 Weissen hinaufgedi-ängt wurden nach den un- 

 wirthlichen Gestaden des Eismeeres, nach den 

 Schneefeldern der Éjeiden, wo sich nur noch 

 für ihre Eennthiere Moos- und Flechten- 

 nahrung findet. 



Durch die mit der Kultur band in hand- 

 gehenden Bauten wurde die Zahl der das Leben 

 unserer Vögel gefährdenden Faktoren ebenfalls 

 vermehrt. Der Tclc^iajilimdraht zieht wie ein 

 riesiges SpinneiigewfUe sein Netz über einen 

 grossen Theil der Erde ; wie viele Vögel fliegen 

 gegen ihn und fallen flügellahm herunter? ihre 

 Zahl ist nicht zu unterschätzen. Viele Eisen- 

 bahnwächter könnten dies bezeugen, denn es 

 kommt vor, dass an solchen Punkten, wo zur 

 Zugszeit eine lebhafte Bewegung herrscht, der- 

 gleichen Bedienstete auf die sich an den Tele- 

 graphendrähten erschlagenden Vögel als aiif 

 regelmässige Einnahmsquellen rechnen. Und 

 wie viele Tausende und Taiiscndt' von Zugvögeln 

 kommen täglich an diu l.tiiclitthurmen ums 

 Leben! Man kann stutistisclif Ausweise lesen, 

 dass manchmal an einen einzigen Leuchtthurm 

 in einer einzigen Nacht mehrere tausend Vögel 

 anflogen und sich erschlugen. 



Aber in all' dies müssen wir uns hineinfin- 

 den ; dem kann selbst dann nicht abgeholfen 

 werden, wenn man auch in vieler Hinsicht ein- 

 sieht, dass das übermässige und gewaltsame 

 Hasten nach Fortschritt eigentlich nur- momen- 

 tan einen grösseren Nutzen verspricht und dass 

 später daraus empfindhcher Nachtheil erwächst; 

 denn die Verlockungjefrüher einen materiellen 



