341 



pusztítottak, fio kiirtották ezeket. Mert míg az 

 olaszok átvonuló fajokat fogdosnak leginkább — 

 melyek költés alatt többnyire oltalomban része- 

 sülnek — addig ők éppen a költés szakában 

 garázdálkodtak s így a szaporodást semmisítet- 

 ték meg következetesen. 



Hát nem eliszonyitó gyalázatossúgok mind- 

 ezek ! 



Az ember, ki lelkének nemcsedésére, szelidí- 

 tésére kell, bogy törekedjek, kinek szoros köte- 

 lessége volna az önként kínálkozó javakkal 

 gazdálkodni s azokat nem szertelen zsákmányo- 

 lással végleg megrontani, hanem lehetőleg meg- 

 tartani : nem szégyenli ezeket tenni mai nap 

 sem ' 



Effélék mellett szinte eltörpül annak a károsí- 

 tásnak mértéke és erkölcsi értéke, melyet éretlen 

 suhanczok, neveletlen, vásott kölj'kek a fészkek, 

 tojások, madárfiókák tönkretevésével cselekesz- 

 nek. Számba venni azonban ezt is kell, valamint 

 a nemes vadászatot gyakorlók azon «nemtelen» 

 csoportjának kedvtelését is, kik abban lelik 

 örömüket, hogj- gyámoltalan, könnyen elejthető 

 madarakat, pusztán öldöklésí viszketegségböl 

 puskázzanak, gyakorlatképpen mindenféle hasz- 

 nos madarat lődözzenek és különös örömet talál- 

 janak a csapatosan járó madarak közé durrantva, 

 kíváncsiságukat üg.y kielégíteni, hogy vájjon 

 30 — 35 darab seregély vagy szerkő stb. egy 

 lövésre elejthető-e ? 



És még egy csoportja van a madárpusztítók- 

 nak. Ezek bizonyos erdészek, kerülők és a 

 «művelt», de tudatlan vadtenyésztők. Ők görbe- 

 csőrű, karmos madarakat — tehát minden raga- 

 dozót — s még másokat is, kivétel nélkül el- 

 emésztenek, egyszerűen mert bennök csak a vad- 

 tenyésztés ellenségeit látják s mert elejtésök 

 bizonyos jutalommal, «lődíjjal« is járhat. Hogy 

 a gazdának s más embereknek más érdekei is 

 vannak, azzal nem gondolnak. Mire vezethet, 

 mikor a természetrajzi ismereteket éppen azok 

 semmi figyelemben nem részesítik, kik legjobban 

 reájok szorulnának, arra példákat hozok fel. 

 A németországi postagalambkedvelők egyletei- 

 nek szövetkezete 1894-ben 2000 márkát tűzött ki 

 oly erdészek között felosztandó jutalmul, kik 



Wortes nicht nur verheerten, sondern auch aus- 

 rotteten ; denn während die Italiener vorwal- 

 tend durchziehende Arten fangen — die wäh- 

 rend der Brutzeit grösstenteils Schonung ge- 

 niessen — wüthetcn jene gerade zur Brutzeit 

 am heftigsten und vernichteten dadurch den 

 Zuwachs. 



Sind das nicht schreckliche Gräuelthatcu ? 



Der Mensch, der auf Veredlung und Sanft- 

 muth der Seele hinstreben sollte, dessen Haupt- 

 pflicht es wäre mit den gebotenen Gütern wirth- 

 schaftlich umzugehen und sie nicht unmässig 

 zu verwüsten, sondern nach Möglichkeit zu er- 

 halten : schämt sich auch heutigen Tages nicht 

 so zu thun. 



Diesem gegenüber erscheint das Maass und 

 der moralische Wert der Beschädigung, welche 

 unreife Burschen, ungezogene, ausgelassene 

 Buben durch Zerstörung der Nester, Eier und 

 •Jungen anrichten, wahrhaft gering. In Betracht 

 muss aber auch dies gezogen werden, ebenso, 

 wie die Passionen jener «imedlen» Rotte unter 

 den das edle Waidwerk Betreibenden, die daran 

 ihr Müthchen kühlt, dass sie täppische, leicht 

 zu erlangende Vögel bloss aus Mordbegierde 

 zusammenknallt, der Übung halber allerlei 

 nützliche Vögel schiesst und ihr besonderes 

 Vergnügen daran findet, durch Hineinknallen 

 in grosse Vogelschwärme ihre Neugierde zu be- 

 friedigen, obwohl auf einen Schuss 30 — 35 Stück 

 Stare oder Seeschwalben u. d. g. zu erlegen 

 sind ? 



Und noch eine Gruppe gibt es von Vogel- 

 vernicbtern. Diese besteht aus gewissen För- 

 stern, Hegern und «gebildeten», aber unwissen- 

 den Wildzüchtern. Diese vertilgen ohne Unter- 

 schied jeden mit gekrümmten Schnäbeln und 

 Krallen bewehrten Vogel — daher jeden Eaub- 

 vogel — und auch andere einfach nur deshalb, 

 weil sie in ihnen nur Feinde des Wildstaudes 

 erblicken, und weil ihre Erlegung eine gewisse 

 Belohnung, das «Schussgeld» nach sich ziehen 

 kann. Dass ihr Herr und auch andere Menschen 

 auch f rnere Interessen hegen können, darum 

 bekümmern sie sich nicht. Wohin es führen 

 kann, wenn den naturwissenschaftlichen Kennt- 

 nissen gerade jene keine Aufmerksamkeit schen- 

 ken, die ihrer am meisten bedurften, dafür will 

 ich einige Beispiele anführen. Die Verbindung 

 der Brieftauben-Liebhaber-Vereine in Deutsch- 

 land setzte 1894 die Summe von 2000 Mark als 

 Belohnung aus, die an jene Förster zu vertheilen 



