342 



h/' ja, kar Vf ih I és vcuidnr .so7//o»í lábakat szolgál- 

 tatnak be. Összesen 353 erdésztől 22()4 ragadozó 

 madár lábnak párja érkezett be, ezek közt azon- 

 ban 677 nem volt díjazható, mert más madár- 

 fajoktól eredt. Tehát csak ^/a részben volt a 

 pusztításnak értelme, Vs részben pedig czéltalan 

 volt az s világot vet, mennyire tudták megkülön- 

 böztetni az igazi káros ragadozót a többitől ; s ez 

 «iiémel« erdészekkel esett meg. Nem csodálkoz- 

 hatunk hát egj' csöppet sem, mikor iinlurik ilyen 

 statisztikát olvasunk vadlelövésünkről : 1 896- 

 ban Magyarországon lőttek Sitiit rigót, J'-2/t00 

 baglyot, 495.0 sast és keselyűt, (!0,l l.~> sólymot 

 és véresét; 1895-ben pedig az egész osztrák- 

 magyar monarchiában ^24,751 baglyot; s 1897- 

 ben egy felső-magyarországi berezegi uradalom- 

 ban Ä5 vizi rigót és i?l?i' kisebb baj/lyot ! Nem 

 mondunk sokat, ha e számokat ■ — a be nem 

 jelentett, de tényleg lőtt madarakat is véve — 

 legalább ötször ennyire teszszük. És ha ez ered- 

 ményeket bonczolgatjuk, hát más következte- 

 tések is kipattannak belőlök. Mindenekelőtt az, 

 hogy a vadászatról szóló 1883 : XX. t. ez. csak a 

 nagy fülesbagoly, azaz a buhú, pusztítását engedi 

 meg, a buhú pedig a lövött baglyok ezernyi szá- 

 mában, nem hiszem hogy százat is tegyen. Hogy 

 pedig a <'S((sok és keselijüek», «veresek és 

 sólymok» összefoglaló czime mit rejt, az köny- 

 nyen elképzelhető, elenyészőleg kevés igazán 

 kártékony sast, sólymot, karvalyt, héját és egyéb 

 ragadozót s százszor, ezerszer több vércsét, 

 ölyvet stb., tehát haszaos vagy csak alkalmilag 

 és merőben vadászatilag ártalmas, de gazda- 

 ságilag ártalmatlan, sőt hasznos fajt. 



A madarak fogyása méltán gondolkodóba 

 ejthet és ismerve az okokat, melyek előidézik, 

 ugyancsak nógat, hogy sorsukat szivünkön 

 viselve, védelmük érdekében komolyan tegyünk 

 valamit. Azt a rést, mit a kultúra és az emberi 

 garázdálkodás üt számukon, a természet saját 

 erejével nem tudja pótolni, mint jjótolhatja 

 mindent kiegj'enlitő hatalmával azt, melyet 

 elemi csapások, ragadozó állatok okoznak so- 

 raikban. 



De hát mit tegyüok? mi módon segítsünk 



wäre, die Habicht-, Sperber- und Wanderfalkcn- 

 füsse ausliefern. Von 253 Förstern langten 

 2264 Fusspaare von Eaubvögeln ein, von die- 

 sen konnten aber 677 nicht belohnt werden, 

 weil sie von anderen Yogelarten herrührten. 

 Die Vernichtung hatte daher nur zum ^/s ïheile 

 Sinn, zum Vs Theil war sie zwecklos und be- 

 wies, wie wenig man die wirklich schädlichen 

 Eaubvögel von anderen unterscheiden konnte ; 

 und dieser Fall trug sich mit «deutsehen» För- 

 stern zu. Es ist daher nicht im geringsten zu 

 verwundern, wenn man statistische Ausweise 

 über erlegtes Wild, wie folgt, liest : 1S96 wur- 

 den in Ungarn geschossen 8614 Drosseln, 

 12,400 Eulen, 4959 Adler und Geier, 60,115 

 Falken und Thurmfalken; 1895 in der ganzen 

 österreichisch-ungarischen Monarchie 24,721 

 Eulen; und 1897 in einer ober-ungarischen 

 fürstlichen Herrschaft 225 Wasseramseln und 

 222 kleinere Eulen ! Wir übertreiben nicht, 

 wenn wir diese Zahlen — die wirklich geschos- 

 senen, aber nicht angezeigten Vögel mit ein- 

 begriffen - wenigstens fünfmal so hoch ver- 

 anschlagen. Und wenn man diese Ergebnisse 

 zergliedert, ergeben sich auch noch andere Fol- 

 gerungen. Vor allem anderen, dass der XX. Ge- 

 setzartikel 1883 bezüglich der Jagd nur die 

 Vertilgung der grossen Ohreule, das heisst des 

 Uhus gestattet, unter den Tausenden geschos- 

 senen Eulen aber glaube ich, mögen kaum 

 100 Uhus gewesen sein. Was aber unter dem 

 Titel «Adler und Geier», «Falken und Thurm- 

 falken» zusammengefasst ist, kann man sich 

 leicht denken ; gewiss verschwindend wenige 

 wirklich schädliche Adler, Falken, Sperber, 

 Habichte und andere Eäuber, und hundert — 

 ja tausendmal mehr Thurmfalken, Bussarde 

 u. s. w., daher nützliche, oder doch nur gele- 

 gentlich, einzig weidmännisch schädliche, öko- 

 nomisch unschädliche, sogar nützliche Ai-ten. 

 Das Schwinden der Vögel gibt wirklich zu 

 denken und regt dessen Ursachen kennend 

 eifrig an, ihr Geschick beherzigend ernstlich im 

 Interesse ihres Schutzes zu handeln. Die Bre- 

 sche, die in ihren Eeihen durch die Cultur und 

 menschliche Misswirthschaft geschlagen wurde, 

 kann die Natur aus eigener Ki-aft nicht aus- 

 füllen, wie sie diejenige mit ihrer alles aus- 

 gleichenden Macht auszufüllen vermag, die 

 dm-eh Elementar-Ereignisse, Eaubthiere ihren 

 Eeihen beigebracht wird. 



Was sollen wir aber thuu "? auf welche Weise 



