költözködő madaraink pusztítását, érvénye csak 

 arra az időre terjedhetne, míg ezek a madarak 

 nálunk vannak, mert az olaszok vérbe ment 

 felfogása csak ezután is nyilvánulna, azaz ők 

 csak úgy fognák a nálunk fészkelő hasznos 

 madarakat, mikor vándorú tj okban ott átvonul- 

 nak, mind azelőtt. Ennek meggátlására csak 

 egyetlen mód van, az, hof;y a különböző érde- 

 kelt államok szövetkezve, a helyi viszonyokat is 

 szemmel tartva, egységesen rendelkezzenek. 

 Más szóval: a költözködő madarak hatásos 

 védelme csak nemzetközi alapon lehet ered- 

 ményes. 



Már a hatvanas évek végén megtörténtek e 

 tekintetben bizonyos kezdő lépések, melyek 

 sokáig húzódva 1875-ben vezettek arra az 

 egyezségre, mely egyrészről az osztrák-magyar, 

 másrészről az olasz kormány közt létesült. 

 Ennek az úgynevezett d olasz convencziónak», 

 valamint az 1 884-ben Bécsben tartott I-ső nem- 

 zetközi ornithologiai kongresszusnak elvi jelen- 

 tőségű megállapodásai azonban csak papiron 

 maradtak, valamint nem sok sikert eredménye- 

 zett a Budapesten lS91-ben összeült Il-ik nem- 

 zetközi ornithologiai kongresszus határozata 

 sem, mely az 1875-iki egyezmény álláspontjára 

 helyezkedve, főelvül kimondta: dhogy a hasz- 

 nos és vadászható szárnyasok tömeges fogása 

 és árusítása, szállítása tilos.» 



És gyakorlati eredményeket eddig nem mu- 

 tathatnak föl más nemzetközi madárvédő kon- 

 gresszusok sem, nevezetesen az 1 895-ben Paris- 

 ban székelő, melyen pedig Európának majdnem 

 összes államai képviselve voltak. A főakadály 

 mindig abban volt, hogy az olasz kormány nem 

 vállalhatott felelősséget az egyezmény végre- 

 hajtására, mert az olasz nép a madárpusztítást 

 egész természetesnek tartja, nemzedékek során 

 örökölte e hajlandóságot s azzal érvel : ha a 

 madárfogást megtiltják, a nép elesik egy kiváló 

 keresetforrásától. De akadály volt az is, hogy a 

 különböző nemzetek képviselői, ezeken az ösz- 

 szejöveteleken nem tudtak megállapodni a meg- 

 védendő madarak névsorában sem. Hogy miért, 

 azt a madarak hasznos és káros voltának fo- 



das Vertilgen unserer Zugvögel verbieten würde, 

 seine Geltung könnte sich doch nur auf jene 

 Zeit erstrecken, zu welcher diese A'ögel bei uns 

 verweilen, weil die in ihr Blut übergangene 

 Auffassung der Italiener auch dann noch zu 

 Tage treten würde, das heisst: sie würden dann 

 ebenso, wie voi'her, die bei uns brütenden, nütz- 

 lichen Vögel während ihrer Durchreise dort 

 fangen. Dem ist nur auf eine Art zu steuern, 

 und zwar, dass die verschiedenen interessierten 

 Staaten gemeinsam, auch der localen Verhält- 

 nissen Rechnung tragend einheitliche Verfügun- 

 gen treffen. ]\Iit anderen Worten : c/i? (/iHiiilii- 



Srhul:. ,lrr /.i(< 



urm,fl,,l, 



vnliniiairr Basis rrfnhjirirh srl,>. 



Schon zu Ende der Sechziger Jahre wurden 

 in dieser Richtung Schritte angebahnt, welche 

 sich in die Länge ziehend im Jahre 1875 zu dem 

 Vergleiche führten, der einerseits zwischen der 

 österreichisch-ungarischen, andererseits zwi- 

 schen der italienischen Regierung zu Stande 

 kam. Das principielle Übereinkommen dieser 

 sogenannten «itahenischen Convention», sowie 

 des 1884 in Wien abgehaltenen I. internatio- 

 nalen ornithologischen Congresses bestand nur 

 am Papier, ebenso erzielte die Bestimmung des 

 zu Budapest 1891 zusammengetretenen IL in- 

 ternationalen ornithologischen Congresses we- 

 nig Erfolg, welche auf dem Standpunkte des 

 1875-er Vergleiches stehend als Grundsatz aus- 

 sprach: «dass der massenhafte Fang, Verschleiss 

 und Transport her nützlichen und jagdbaren 

 Vögel verboten sei». 



Und praktische Resultate konnten bisher auch 

 andere internationale ornithologische Congresse 

 nicht aufweisen, wie auch namentlich der 1895 

 zu Paris abgahaltene nicht, obzwar an densel- 

 ben fast sämmtliche Staaten Europas vertreten 

 waren. Das Haupthindernis war immer, dass 

 die italienische Regierung keine Verantwortung 

 bezüglich der Vollstreckung dieser Vereinbarung 

 zu übernehmen im Stande war, nachdem das 

 italienische Volk die Vogelverheerung als etwas 

 ganz natürliches erachtet, seit einer Reihe von 

 Generationen diesen Hang geerbt und als Grund 

 angibt : dass das Volk, so wie der Vogelfang ver- 

 boten wird, einer ausnehmenden Erwerbsquelle 

 beraubt werde. Auch war ein Hindernis, dass 

 die Vertreter der verschiedenen Stationen an 

 diesen Congresseu nicht einig werden konnten 

 über die Liste der zu schützenden Vögel. Das 

 Warum können wir aus den Begiüffen der Nütz- 



