856 



nyire szeretném, ha fészkelnének ott s hallhat- 

 nám éneköket» ; mi ennek az oka:^ 



Mindig azzal kérdeztem vissza: «van-e a 

 kertben víz. vannak-e bogyótermő bokrok s jár- 

 nak-e ott macskák'?» 



A felelet rendesen ez volt: «víz, az nincs; 

 bogyótermö bokrok sem igen vannak ; no meg 

 macska, az bizony jár ott elég, mert a háziakat 

 sem lehet elcsukni, meg azután a szomszédság- 

 ból is átlátogatnak hozzánk». 



Hát ilyen helyen persze, hogy nem lehet 

 madár ! 



Víz, legalább valami árokban, kútmedenczé- 

 ben, okvetetlenül kell a madaraknak; bogyós 

 bokrokra a poszáták, rigók — főleg őszszel — 

 szintén reászorulnak ; a feltétlen nyugalom, az 

 meg mindebhez még kiválóan kell nekik, a 

 macskák pedig ezt legjobban megzavarják, mert 

 rendszeresen csatangolnak, vadásznak s így el- 

 riasztják a netalán megtelepedőket. 



Fásítsunk, ültessünk élő sövényeket, s ha már 

 a vén fákat nem tűrjük, függeszszünk ki fészkelő 

 ládikákat; a hol nincs madár, majd jön, ha lesz 

 neki hová. Az élő sövényeket azután ne nyírjuk 

 Szt. István napja táján, hanem csak öszszel 

 vagy tavaszszal, mert a nyári nyeséskor a benne 

 fészkelő madarak költését háborítjuk s számos 

 fészek, tojás, madárfióka semmisül így meg. 



Etetöhelyek. Télen mindent beföd a hó fehér 

 takarója, az ágak kopárak, fagyos szél süvítát raj- 

 tuk, s ha zúzmarásak, zörögnek, mint a halál 

 csontváza. A gyengébb, nálunk telelő szárnya- 

 sok, a czinegék, tengelicz, sármány, ökörszem 

 és mások valami bokor védelmébe húzódnak 

 gubbasztanak, mert fáznak és éheznek. Még a 

 keményebb szív is meglágyul láttukra s meg- 

 szánva őket, morzsát vagy szemecskéket hint 

 nekik. 



Jó cselekedetet mivel mindenki, a ki ilyen 

 irgalmasságot gyakorol, mert bizony sokan el- 

 pusztulnak közülök és nem kicsiny az a szám, 

 melyet a tél mostoha viszonyai, kivált zúzmarás 

 idő, ólmos eső, áldozatul követel. 



Minő szép az az ősrégi szokás Norvégiában, 



sange lauschen könnte ; was ist dessen Ur- 

 sache?» 



Ich antwortete immer mit der Gegenfrage : 

 "gibt es im Garten Wasser und beerentragende 

 Sträucher? schleichen dort Katzen herum?» 



Die Antwort war gewöhnlich die: »Wasser 

 gibt es keines, beerentragende Sträucher gil)t es 

 wohl auch nicht viele; nun und Katzen schlei- 

 chen dort wirklich genug heiiim, weil man ja 

 seine eigenen nicht verwahren kann und aus 

 der Nachbarschaft auch welche zu uns herüber- 

 kommen.» 



Nun an solchen Orten kann es freilich keine 

 Vögel geben ! 



Wasser, wenigstens in irgend einem Graben, 

 Brunnenbecken, brauchen die Vögel unbedingt ; 

 auf beerentragende Sträucher sind die Sänger 

 und Drosseln — besonders im Herbste - eben- 

 falls angewiesen ; unbedingter Ruhe bedürfen 

 sie aber insbesonders noch, und gerade diese 

 wird durch die Katzen am meisten gestört, weil 

 sie gewöhnlich herumstreifen, jagen und da- 

 durch die sich etwa Ansiedelnden abschrecken. 



Man pflanze Bäume, lebende Zäune, und 

 wenn man schon die alten Bäume nicht duldet, 

 bringe man Nistkästchen an ; wo es keine Vögel 

 gibt, da werden sie sich schon finden, sobald es 

 ein Plätzchen für sie gibt. Die lebenden Zäune 

 beschneide man nicht zum Johannistage, son- 

 dern erst im Herbste oder Frühlinge, weil durch 

 das Beschneiden im Sommer die Brut der darin 

 hausenden Vögel gestört wird und viele Nester, 

 Eier und Junge auf diese Art zugrunde gehen. 



FuUerplätze. Im Winter breitet der Schnee 

 seine weisse Decke über alles aus, die Äste sind 

 kahl, eisiger Wind fegt durch sie hindurch imd 

 bei Eauhfrost rasseln sie, wie ein Todten- 

 gerippe. Die bei uns überwinternden schwäche- 

 ren Vögel, wie Meisen, Stieglitze, Ammern, 

 Zaunkönige imd andere suchen Schutz in irgend 

 einem Strauche und sträuben das Gefieder, weil 

 sie frieren und hungern. Selbst ein härteres 

 Herz wird erweicht, wenn es sie so ansieht und 

 streut ihnen — sich ihrer erbarmend — einige 

 Krümmchen oder Körnlein. 



Jeder, der solche Barmherzigkeit übt, thut 

 ein gutes Werk, weil wirklich viele von ihnen 

 zugrunde gehen, die Zahl derer, die den stief- 

 mütterlichen Verhältnissen des Winters, beson- 

 ders dem Rauhfröste zum Opfer fallen, ist nicht 

 gering. 



Wie schön ist die uralte Sitte der Norweger, 



